Пънар Кюр
Жена за обесване

Превод от турски: Йорданка Бибина, 2008

chitanka.info

Посвещавам на всички, чиято професия е да бъдат унижавани…

Присъда за убийците от вилата край брега

Вчера най-после съдът се произнесе по делото за „престъплението в крайбрежната вила“, което вече няколко месеца обществеността следеше с нестихващ интерес. Мелек Ебрузаде получи смъртна присъда, а нейният съучастник Ялчън Йозверен — доживотна.

Както стана известно, Хюсрев Ебрузаде, по-възрастният братовчед на бизнесмена Джемил Ебруоглу, внук на Ебру Мустафа паша, от най-старите фамилии в нашия град, бе намерен мъртъв във вилата си край Босфора. За убийството бяха обвинени съпругата му Мелек, за която, както се разбра, преди няколко години се беше оженил тайно, и младият й любовник. Опасявайки се, че ще избухне грандиозен скандал, съдебният състав реши делото да се гледа при закрити врати и така процесът бе обвит в тайнственост.

След произнасяне на присъдата вчера адвокатът на обвиняемите заяви, че ще обжалва в Апелативния съд.

На снимката: красивата Мелек[1] и седемнайсетгодишният й любовник Ялчън Йозверен.

[1] „Мелек“ на турски означава „ангел“. — Б.пр. ↑

Среднощните размисли на съдията

Нищо не каза. Дума не пророни по време на целия процес. Нечувано и невиждано! Обвиняемата да мълчи като риба! Обикновено се чудят как да вземат думата и тръгват да приказват какво ли не! Само да ги попиташ нещо, после не можеш да им затвориш устата! А тази — така и не проговори! Каквото и да я питаха — мълчеше! Това да се запише в протокола! Както си е. Мълча даже и когато й дадоха последната дума. Мълча през цялото време — и това е! Трябваше с медицинска експертиза да се установи, че не е глухоняма. Само гледаше като добиче на заколение! Дори на последното заседание! При произнасяне на присъдата й!

Прас! Моливът се счупи. Даже не й мигна окото. Сякаш не знаеше какво означава това. Ами! Много добре разбираше! И пак ме гледа като добиче, втренчила отчаян и зъл поглед в мен! Знам ги аз тия погледи! До болка ги познавам! Години наред Нихал все така си ме гледаше! За човек ме нямаше! Да мълчат — това им е единствената защита на тия. И да те гледат лошо! Ама това е минало! Сега ми има уважението. Защото разбра, че и аз мога да бъда толкова лош, колкото е тя! Най-малкото! Гледа ме в очите и сякаш иска да ми каже с поглед, че знае. Ами що не го каже на глас тогава! Щеше ли да си мълчи, ако знаеше нещо, нещичко поне, което би могло да я отърве от бесилката! В никакъв случай нямаше да мълчи, то се знае! То тия обичат да живеят, колкото и мизерен да е животецът им! Нихал знае, разбира се! Знае, че аз вкарах вътре Алито! Обаче и тя си трае. Като всички, които са виновни и го знаят, знаят, че няма отърване. Какво друго да правят, освен да мълчат? Защото са наясно, че каквото и да кажат, ще затънат още по-дълбоко в лайната! И тази Мелек — мълчи, че да си мислим, че знае нещо, но не го казва! Нали и Мефарет сметна така, макар да е толкова опитна съдийка! Като се заинати, че има нещо гнило в цялата работа и не искаше да подпише протокола по никой начин, освен с особено мнение! Такива като Мелек знаят как да те преметнат! Макар че показанията на свидетелите бяха от ясни по-ясни, и пак успя да я заблуди! Та Мефарет й се хвана! Нали и тя е жена! Клъвна на всичките й номера! Гледа отчаяно и току сведе поглед към сплетените си длани, че да изглежда невинна — ще речеш, самата Дева Мария! Ама са й изцапани ръчичките с кръв! До лактите! Колкото и да ги търка, не ще ги измие! И в белина да ги кисне — все тая, по-чисти няма да станат! Както казваше майка ми, лека й пръст! Ръцете ми прогизнаха в белината да те изуча, викаше ми. И въпреки това винаги бяха целите в мръсотия. Сякаш колкото повече избелваше чуждото пране, толкова повече почерняваха. Жилести, загрубели, целите напукани. Огромни — като на мъж. По цял ден чистеше чуждите къщи, а нашата тънеше в мръсотия. Миришеше на мръсно. Всички вкъщи воняхме. От чуждите пранета за нашето не идваше ред. И да ни переше… то можеше ли нещо да остане чисто вкъщи? В едничката ни стая с оня ми ти разкалян и мърляв под? В прогимназията ми викаха „пикльо“. Мога ли да го забравя? То май в началното училище всички така си миришехме. Но не и Ерджан. Не си спомням. Но него го помня. Чудно, как така не съм го забравил? От години не съм се сещал за него. Какво ми става тази вечер? Вместо да спя, съм се размислил за мръсотията в детството ми. Само заради онази мръсна убийца… затова ще да е…

Прас! Моливът се счупи. Окото й не мигна обаче. Сякаш надушваше миризмата ми. В прогимназията бях, като я усетих за първи път, миризмата си де. И как не, като седях до чистофайника Ерджан? Ерджан, с когото бяхме приятели от седемгодишни. Първия и последния, когото съм имал. Но приятелството ни не продължи дълго. Само докато майка му позволи. До деня, в който рече: „Писна ми от това мърляво копеле!“ Права си беше жената! Отдавна трябва да беше усетила вонята ми, но бая месеци я търпя. И на това съм благодарен! Къщата им изглеждаше толкова хубава. Не приличаше на нашите геджекондута, а на къщите, които се виждаха в далечината. Но беше наблизо, макар и да не се броеше в махалата ни. Много по-близо от силуетите, които се мержелееха на хоризонта. Точно на шосето. Съвсем отделно от струпаните за една нощ едноетажни съборетини. На два етажа. И все пак си беше в махалата. Двуетажна, от другата страна на шосето, извисявайки се над всички геджекондута, сякаш ги гледаше отвисоко. Солидна каменна къща на два ката. Със стълба отпред, а вътре — с килимите му, с фотьойлите му, с радиото му! Кой знае дали щеше да ми стане приятел, ако къщата им не беше далеч от училището и ако Ерджан не беше такова мамино детенце. Защо ли майка му не дойде да го вземе от училище онзи ден? Чак сега, след толкова години, за първи път си задавам този въпрос. Защо ли? Може да е била болна? Или пък по-малката му сестричка се е разболяла? Всичките им болести са измислица. Като на майка ми — разболяваше се, за да я съжалим. Ако й се хванеш, разбира се. Може да си е довела любовник, докато синът й е на училище, и да е забравила за времето? Сигурно всички жени водят любовниците си вкъщи. Нихал. Дори нямаме дете, ако имахме, щеше да й остава по-малко време да ги води у дома. Дали майката на Ерджан си имаше любовник? Сигурно, как иначе? След този ден ще да се е зарадвала, че може да остане още половин час в прегръдките му. Защото си беше намерила кой да прибира сина й у дома. Знае ли някой какви ги е вършела с любовника си? Поне аз не знам. Никога не съм бил ничий любовник. Не успях. През целия си живот не съм доближавал жена толкова близко, че да усетя уханието й. Освен до Нихал. До мърлявата ми майка и сополивите ми сестрички. До Нихал. А, да, и до майката на Ерджан. Тя със сигурност е имала любовник. На жените им е толкова лесно! Достатъчно е да си жена, нищо повече. Защо ли ми трябваше да изпращам Ерджан до тях онзи ден! Но така никога нямаше да видя къщата им отвътре. Блестяща от чистота. Навсякъде застлана с килими. „Събуй се и влез! Можеш ли да дойдеш и утре? Той сам няма да се оправи, ще се обърка по пътя. Ще можеш да го доведеш, нали? И да му носиш чантата? Тежичка е за него. Я се виж колко си як! Браво на тебе!“ Затова ли идваше да го взема всеки божи ден от училище? Само майката на Ерджан го правеше. В нашата махала нямаше такива глезльовци да ги водят за ръчичка. Всички други майки работеха. Ако имахме дете, Нихал щеше да се метне на червения си мерцедес и да отиде да го вземе от училище. На богатите и децата им са по-скъпи, не е ли така? Недоумявахме защо ли тази жена идва всеки ден? А то, защото чантата му тежала на Ерджан. Затова било. Може би пък и защото все още си е нямала любовник. Но от този ден тя си нямаше вече грижа, защото цяла зима аз мъкнех чантата на Ерджан. И не ми се струваше тежка. Ни най-малко. Защото мечтаех да се събуя и да стъпя върху меките килими в къщата им. Хилавичък си беше той. Да се чудиш и маеш защо ли, след като явно се хранеше доста по-добре от нас. И пак си беше слабоват. Пък и плашлив. Ама толкова умен! Онзи ден се беше разревал как ще се прибере сам вкъщи, обаче много преди мене се беше научил да чете. Защо ли го заговорих тогава, като го видях да плаче? От доброта ли, що ли? Тогава може и да съм бил добросърдечен, де да знам. Ами, изобщо не бях такъв. То не е дадено от бога, ами е нещо, което научаваш по-късно. В онази отвратително грозна къща, в която живеех, как можех да се науча да бъда добър? Може би се досещах, че Ерджан живее в къща, застлана с килими. Че не е като нас. Че е различен. Че не може да мирише лошо. Но още не бях усетил, че не мирише. Или пък чувствах, че нещо му липсва, но не можех да разбера какво точно не му достига. Или му беше в повече. Ама имаше нещо различно в него. Нещо „друго“. Сега вече мога да различавам кой мирише и кой — не, но бая време трябваше да мине оттогава.

Прас! Моливът се счупи. Не й мигна окото. Сякаш и тя чувстваше миризмата ми. Също като Ерджановата майка. Аз бях вторият, който се научи да чете. Бях втори в класа. След Ерджан. А сетне станах първи — във втори клас. Когато майката на Ерджан ме изгони от тях. Втори в първи клас, първи във втори клас. Бях по-умен от Ерджан. Какво ли стана с него? Дали стана голям човек — като мен? Ако е станал, все щях да чуя името му. Аз станах първи. Ама каква полза, като живея в къща с пръстен под? Кой ти вярва, че и от калта може да израсне някой умен човек? Никой… Само аз. Знаех си, че един ден ще стана голям човек. Още тогава бях сигурен в това. Мразех Ерджан. Как само го мразех! До безумие, до полуда! Единствения си приятел! Той обаче ме обичаше. Будала! И за какво ли? Може би, за да се чувства нещо повече от мен, гледайки опиканите ми, вмирисани дрехи? Или защото оня ден го заведох разплакан у дома? Защото ме смяташе за свой приятел? На когото може да се довери повече, отколкото на собствената си майка? Аз обаче ходех с него само от желание да вляза в къщата. Откъде можеше да знае? Завеждах го до тях, въпреки че го мразех. Въпреки че безумно му завиждах! Обичаше ме, макар нарочно да чупех играчките му. А тогава те бяха рядкост. Не се продаваха на всеки ъгъл. Да счупиш играчка си беше много сериозна беля. Все му се караха за това. Не направеше ли каквото исках, докато си играехме, го заплашвах, че ще си тръгна. Защото знаех, че ще ми се моли да не си ходя. Бях готов на всичко. Само и само да ходя в оная къща. Ех, да можех да заживея завинаги в нея! Дали още тогава съм си мечтал някой ден да живея в още по-хубава къща? Възможно ли бе? Тогава даже и през ум не можеше да ми мине, че ще имам още по-хубава къща. Съзнавах ли, че ще съм готов на всичко, за да го постигна? Можех ли да си представя, че ще е достатъчно само да смигна на шофьора, за да потегля с червения си мерцедес? Можех ли тогава да зная всичко това? Не. Знаех само, че ще го направя. Че ще им натрия носа. На всички. И да ме пъдеха, пак щях да идвам. Бях готов да изтърпя всичко — да ми казват „Айде, синко, върви си вече, ти къща нямаш ли си?“, и да се връщам разплакан в съборетината, където, скупчени в единствената стая, зъзнехме с мърлявата ми майка, побелелия ми дядо, сополивите ми сестрички, топейки залци в тенджерата, в която вреше Бог знае какво. Но не и след като веднъж вече бях видял къщата на Ерджан… и бях разбрал колко сме мръсни. Веднъж ме оставиха да обядвам с тях. Пържени кюфтета с пържени картофки. За първи път видях някой да се храни на маса. Дали още тогава твърдо реших да се спася от батака, в който бях наврян? Щом я видях в съдебната зала, тутакси разбрах що за стока е. Това бе тя — мръсотията, от която исках да избягам. Уж чистичка на вид и ръцете й — чисти. „Никой ли не те е учил да си миеш ръцете, преди да седнеш на масата?“ Де да можеше да смъкнем цялата мръсотия на живота само с миене на ръце! Но това момиче си е мръсница отвсякъде. Още щом я погледнах — и разбрах, че е виновна. Такива като нея не могат да бъдат невинни. Знам ги аз тях, нали сред такива съм израснал? Пък и е ясно като бял ден, че е извършила престъплението. Колкото си щат свидетели да ми докарат, пак няма да променя решението си. То и без това от показанията им се видя колко е пропаднала и каква е развратница. Май не е било само това момче, да му вземе акъла, ами с колко други още е лягала! Накараха ги да свидетелстват, уж за да я отърват, но… то всичките й мръсотии излязоха наяве. Една по една. А Мефарет като се е запънала за облекчаващите вината обстоятелства, дори и след това все за тях говореше. То пък сякаш е имало такива? Онази да не би да е протестирала? Или да се е противопоставяла? Не-е-е-е. Даже по време на делото не си отвори устата да каже нещо. Мълча през цялото време. Не възропта, че всичко е лъжа. Не отрече: „Не съм направила това, което казват.“ Не се изчерви дори. Не се засрами. Все пак не посмя да ме погледне в очите, докато даваха показанията. Само сведе глава. Дали и Нихал ще сведе така глава, ако я попитам направо, без заобикалки? Дали ще отрича? Ще твърди ли, че всичко е лъжа? Ако я попитам дали е водила шофьора у дома? И него ли? Не, само ще ме гледа гадно и нищо няма да отговори. Може дори да се изсмее. Сякаш не знае, че заради тоя смях ще я удуша? Преди това не го направих, досега не съм я удушил, но някой ден ще го направя. Непременно. Боя се, че накрая ще ме принуди да я удуша. И тя си го знае. Сто на сто. Ама само как ме гледа — право в очите! Оная поне сведе глава. Свидетелстваха, с всичките му подробности, само и само да я отърват. А тя мълчи ли, мълчи! То бива ли да са толкова загубени? Как може да я оправдае това, че е спала не с един, а с десетина, не с десетина, а със стотина? И да я спаси от смъртната присъда? Била принуждавана! Празни приказки! Нито един от свидетелите не каза, че го е правела насила. Наслаждавала се е, пачаврата! Умирала си е от удоволствие! На жените не им е приятно само когато го правят със собствените си мъже. Просват се като каменни истукани и стискат крака. Но щом са с някой друг — ще си умрат от кеф! Да му се не види и мръсницата! Как сладко спи само! Като невинен младенец! Ако я види някой, ще си рече, че е ангел небесен! Нали и аз така си въобразявах от началото! Можеш ли само с гледане да я разбереш що за стока е! Сега кой знае какви срамотии прави насън! И с кого? Някой ден ще я удуша, ей така на̀, докато спи дълбоко. Как може да си спи така спокойно? Сякаш няма страх? Не повдига въпрос защо не спим на отделни легла. Или даже в отделни стаи. Ужким не знае, че съпрузите могат да спят и поотделно. Не че ще се съглася, ако ми предложи. То се знае, че ще откажа. Ама това е друга работа. Тя трябва да го поиска. Да ме помоли. Но не го прави. Сигурно защото знае, че ще кажа „не“. Да не би да се бои, че баща й ще дойде внезапно и ще усети нещо. Или пък да го прави нарочно — може да й прави особено удоволствие да вкарва чужди мъже в леглото ни? Уж за да ми отмъщава. И не мисли дали си заслужава да търпи подобно изтезание? Знае, че всичко знам, и пак току се преструва на невинна. Май беше по-добре, когато не знаеше, че знам. Още по-приятно ми беше да я тормозя. Все едно я дера бавно и мъчително, без да си има хабер защо. И да се чуди — за какво е всичко това? Да ме гледа смаяна, разстроена, ужасена. С такава болка в очите, която ме караше да забравя мъката си. След като разбра обаче — и играта се развали. Вече не аз си играех с нея, а се разигравахме взаимно. Откъде ли разбра, че аз натиках Алито в затвора по скалъпени обвинения? Оттогава изчезна онази няма молба, онзи спотаен въпрос в очите й. Започна да ме гледа с омраза… и до ден-днешен е така. Досущ като оная пачавра Мелек по време на процеса. Какъв ти „ангел“, дявол, жив дявол е тя! И не трябва да съществува! Не трябва да я оставям да живее! Низостта трябва да се пресече от самото начало, за да не се разрасне и да плъзне навсякъде. Не успях с един куршум да сложа край на низостта на Нихал, позволих й да избуи и да се разпростре навсякъде. Но това е друго. Все още си е друго. Позора на Нихал не можеш го изтри с един куршум само. Ако тогава имах пистолет у мен, в гнева и безумието си сигурно щях да я застрелям. Добре, че нямах. Можех да й се нахвърля и да я удуша с голи ръце! Слава богу, не го направих! Не си изцапах ръцете с кръв. Преглътнах. Преглътнах го. Не гнева си. Още си е там, не е отминал. А желанието си да я убия. Защо да го правя, след като има и много по-лоши неща, които да й причиня? Да размажа срама й по цялото лице и да я накарам да го преглъща на малки хапки? От гняв се бях сковал целият — ръцете, краката. Не от страх. Вече не ме е страх. Не побеснявам от гняв, тоест. Тоест ядосвам се, но не като в първия ден — до умопомрачение. А разумно, пресметнато, търпеливо. Има и такава ярост — яростта на онези, които знаят какво да правят. Вътре в мене е. Да се заличи в протокола „не ме е страх“. Не се бях уплашил, ни най-малко дори. Някой ден ще я убия. Сто на сто! Ще я удуша, както сладко си спи до мен! Но не защото съм обезумял от гняв. Не, нищо подобно! Само и само да свърши това изтезание! Защото нищо друго не ми остава, за да си отмъстя! На Господ няма да му се зловиди чак толкоз много! Да свърши този тормоз най-сетне! Който започна, откакто взе да ме гледа с омраза. Хеле пък откакто убиха Али в затвора. Ама той и без това си беше един никаквец, дето за нищо не го бива! Господ знае дали Нихал не си мисли, че аз съм накарал и да го убият! Интересно, бих ли го направил, ако можех? Е, не мога да го докопам чак и в затвора! Но ако можеха да ми стигнат ръчичките и дотам… може би щях да накарам да го убият. Откъде можех да знам, че смъртта на Али съвсем ще я извади от релси. Даже и да бяха разделени, докато беше жив, са се надявали, значи. Но какво става, като изчезне надеждата… Не, надеждата не трябва да се премахва напълно. Загубят ли надежда, хората стават непредвидими. Откакто убиха Али, тази никаквица Нихал започна да се хвърля на врата на всеки срещнат. Но понякога си мисля, че не е много ясно кой кому отмъщава. Взехме взаимно да се разиграваме. Тая игра може и двама ни да подлуди накрая! Мръсотията набъбна, разпростря се навсякъде, запълни всичко. Как да знам от началото, че така ще стане? Ама ето, че стана. И добре, че стана така, много по-добре даже. Отмъщението ми да бъде още по-голямо, още по-страшно. Да се превърне в изтезание. Да я измъчвам. Понякога ми се струва, че не е толкова тъжна, както преди. Да не би пък да не се преструва на невинна, а да е започнала да го забравя вече? Не, не. Иска й се. Нарочно го прави. Мята се на врата на всеки срещнат нещастник, за да разбера, и така да ме накара да се измъчвам още повече. Гледа ме с омраза — право в очите ме гледа. Все едно ми казва: „Какво чакаш още? Защо не започваш да ме ядеш, както преди!“ Като я гледам така — съвсем се нахъсвам. Но понякога изведнъж губя сили. Ръцете ми се разтреперват, краката ми се подкосяват. Не се сещам какво да направя. Но това ми се случва рядко. Тя май още не знае, че съм научил за последния й. Разбрах, че спи с шофьора на новия мерцедес, червения, който баща й купи. Обаче тя не знае, че аз знам за него. С шофьора, да спи с шофьора! Като същинска уличница! Дяволът ме кара да я удуша моментално! И как може да спи толкова безметежно до мене? Сякаш е сигурна, че няма да я убия, преди да си отмъстя. Или пък не се страхува от смъртта? А я желае дори? И нарочно го прави, за да я убия. Ама не. Няма да я убия. Рано е още. Нека по-дълго да плаче за Али. Да прегръща още много мъже и да повтаря „Али, Али!“. Мислех си, че съм се отървал от блатото. Уж Нихал щеше да ме избави от мръсотията. Да ми осигури спокойствие и благоденствие. Нали е от богато и почтено семейство. И парите на баща й бяха важни, разбира се, няма какво да си кривя душата. Но най-важното за мен беше нейната недокосната, неподправена невинност. Съвсем невръстна беше, само на петнайсет. На кой да му хрумне, че така ще ме орезили. Че едно толкова строго възпитавано момиче от малко провинциално градче ще се залюби тайно. Значи е била мръсница по рождение. Безсрамница по рождение. Изглежда, и невинните девойки, израсли в охолство и гледани като в саксия, могат да се опозорят. Защото са си такива по природа — мръсници! И баща й може да е знаел и затова толкова е бързал да ми я даде. Как да ми мине през ума! Най-големият богаташ в града. И не само — сума ти села бяха на тоя коскоджамити ага! От партията! Влиятелен! Мислех си, че ми дава дъщеря си, за да му минават по-леко делата в съда. Но едно знатно семейство не би оженило дъщеря си само по тая причина. Тогава не се замислих. Къде ми беше акълът? Много по-късно го проумях. Тъпа главо! Полудях от радост само като ми намекнаха, че мога да се оженя за момиче, което дори не бих посмял да поискам! Глупак! Али да не би да беше по-добър от мен? Един безработен нехранимайко без пукната пара в джоба. А аз, макар да кретах на чиновническата си заплатка, все пак бях с образование. Отгоре на това — със здрав морал и добра репутация. С нищо не се бях изложил, в нищо не се бях забъркал. Млад и зелен. Без никакъв опит. Хитрецът му с хитрец, беше проучил, че за първи път влязох в публичен дом на четирийсет и нещо. Знам ли какви сметки си е правил, подлецът му, като е пробутвал щерка си на един почтен човек със сериозна професия! При това — от Истанбул! На челото ми не е написано, че съм израсъл в геджеконду, я! Не бях като Али — без никаква работа и занимание. Къде ти! Никой не жени дъщеря си, за когото тя си поиска! Тайно си пишели с младежа. Е, и какво от това? То се знае, че никой баща, ако е баща на място, не би се съгласил да се оженят дори и Али да не беше толкова вятърничав. Ама знам ли, може пък той да не я е поискал… случва се. Случва се, ама друг път! Кой би отхвърлил дъщерята на такъв богаташ? Пък и още не беше я опозорил. Не бяха преспали още. Чак дотолкова знам! Нали аз й отнех девствеността на Нихал! Никой не я беше докосвал преди мен! После — то си е после! Различно е. Но аз й бях първият. Месеци наред лежа под мене като пън, със затворени очи. А после — стенеше и се извиваше от удоволствие под Али. Господи! Мили боже, да откачи човек! Петнайсетгодишно момиче да се кълчи като уличница! И да крещи до небесата от удоволствие — „Али, Али!“. Кой би си помислил! И Рукие нямаше шестнайсет, като хвана по лошия път, но тя си беше от покрайнините на Истанбул, момиче от геджекондутата. Какво друго да се очаква от нея? Пък и колко години вече беше работила във фабриката! Две ли, три ли. Уж за да се изуча аз. И бързичко се отрака там, то се знае. Работническият морал не е висок, къде го търсиш? И все пак, не ти ли е по сърце, няма да станеш уличница, я. Обвинява мене, за да се оправдае тя самата. Все гледат да се отървават, да им се не види. То друго какво може да направиш, като киснеш по цял ден в една мърлява стая с всичките заедно? И за двете беше манна небесна да се махнат от вкъщи уж за да работят във фабриката. Ама не — Рукие искала да учи и само заради мене отишла да работи! От повтаряне на класовете свят й се виеше! Глупачката три класа едвам взе за пет години! Съмнявам се дали и след това се беше научила да чете! От сто дерета вода влачи, само и само да ме изкара виновен за всичко. И плещи каквито й дойдат на ум! Най-безсрамно ми пробутва лъжите си! Но да не съм луд да й вярвам! Не ми минават тия на мен! Ако е работела по фабриките, само и само да изучи батко си, нямаше да й минава през ум да се люби с тоя и оня! Мръсници са всичките до една! И Айсел да беше жива, и тя щеше да пропадне, сигурен съм. Добре, че рано си отиде от тоя свят. Ама ако ги питаш, ще рекат, че заради мен е хванала туберкулозата. Негодници! Мръсници! В червата си са мръсници! И лъжкини! Всичките са една стока, като тая уруспия Мелек!

Прас! Моливът се счупи. Окото й не мигна даже. Като че надушваше миризмата ми. Колко месеца бяха изминали, докато майката на Ерджан ме напъди, че съм вонял на мръсно и съм умирисвал цялата къща? „Туй копеле повече да не е стъпило тук!“ Още в началното училище ще е било, като я чух да го казва, но не можех да повярвам. Обидата и болката, че ме изгониха от тях, ми пречеха да осъзная колко лошо воня. Ерджан ревеше с цяло гърло, че съм му приятел и молеше да не ме пъдят. Аз дума не обелих. То какво ли можех да кажа? Ей така на, да се разкрещя изведнъж право в лицата им? Не, няма да си отида, и аз искам да живея в такава къща! И аз искам да съм ваш син, много повече го заслужавам от Ерджан. Не си и помислих да го направя, само си обух изръфаните обувки пред вратата и си тръгнах. Може би се надявах, че след някой ден ядът й ще мине и аз пак ще мога да идвам в къщата им. През целия път, докато вървях, сълзите се стичаха по лицето ми, без да ги усетя. Чак по-късно забелязах и едва тогава истински се разревах. До ден-днешен не мога да го забравя! Седя по средата на пътя, подсмърчам и рева с пълно гърло! Топла пролетна вечер. Оттогава досега все в такива топли пролетни вечери ми се случва нещо, което да ме разплаче. Но след онзи ден никога повече не се разплаках. Дори като умря баща ми. Ако трябва да напусна училище, какво ще правя? Даже когато Рукие дойде при мен, надявайки се да ми измъкне парите по някакъв начин. Не се разплаках и когато онова момиче от влака намръщено ми каза „Разкарай се, мръсен нещастник, и не ме докосвай!“. Като че ли не ме беше заглеждала дни наред, докато пътувахме заедно във влака! Не се разплаках и когато видях Нихал да стене от удоволствие в обятията на Али. Аз да плача? Друг път! Но тогава, като ме изгониха, си бях още съвсем дечко. Не знаех накъде се върти земята. Току се свечеряваше. Хората по пътя ме подминаваха. Никой не го беше еня защо ли това момче си върви сам-самичко по прашния път и плаче. В нашата махала всеки бързаше ли, бързаше за работа. Само бездомните кучета и котки се мотаеха по улиците. И децата, които бяха по-многобройни и от тях. Кой ще ти се занимава с някакъв ревльо? И да беше се спрял някой, какво, да не би да му се хвърля на врата случайно? Или в краката? С целия насъбрал се гняв в душата ми? С яростта и омразата си? Най-много да го сритам. Или дори да го ухапя. Какво беше казала жената, преди да ме изгони? Крещеше на мъжа си. Дрезгавият й писклив глас още звучеше в ушите ми, разрязвайки с острия си звук въздуха и слуха ми: „Писна ми да живея в този квартал! Да не се ожених за тебе, за да се пренеса в геджеконду? Нямам нито съседка, нито някой, с когото да си разменя две приказки. Погледни го туй! Погледни го туй мръсно копеле, което синът ти води у дома! Приятел му бил! Вони! Умириса цялата къща! Отварям прозорците, като си тръгне!“ От всичко най-силно се е запечатал в паметта ми този неин пронизителен и писклив глас. Сякаш и сега още го чувам. На най-високата нота. Постоянно. Без никаква изразителност, без да се понижава или повишава. Какво ли толкова я влуди изведнъж? Та шашардиса даже и мен, момчето от бедните покрайнини, навикнало на шумните кавги на махленските момичета като Рукие и Айсел. Но щом мъжът й изведнъж се развика в отговор, тя млъкна моментално. Мъжкият му глас я заглуши: „Млъкни, де! Ако не бяха тия вмирисани хора, щяхме ли да вдигнем тая къща? Ако живеехме другаде, нямаше да печеля и половината от това. Да не би да е много лесно на такъв като мене да си изкарва парите като адвокат? Престани да викаш, седни си на… и бъди благодарна за това, което имаш! Коя си пък чак толкова, принцеса ли, че не ти харесва тук? От Саматя[1], видиш ли, си се преместила в Зейтинбурну[2]. Голямата работа! Ама от бакалска щерка си станала адвокатска жена. Живееш си в собствена къща. Какво повече искаш?“ Като не можеше да възрази на мъжа си, на кого друг да си го изкара, ако не на мене! Сграбчи ме за рамото и ме заразтърсва: „Ти! Ти! Ти!“ Гласът й се извиси още по-писклив отпреди. „Кракът ти повече да не е стъпил в тоя дом! Разбра ли? Това мръсно копеле няма да идва повече тук! Иначе ще си събера партакешите и ще си отида!“ Ерджан се разрева. Мъжът й побесня. Жената сякаш изливаше целия си насъбран гняв върху мене. Кой знае, може би беше пресметнала, че зимата вече си е отишла, че вече сме второкласници и Ерджан може сам да ходи и да се прибира от училище, че е достатъчно позаякнал, за да си носи сам чантата. Може пък любовникът й да я беше зарязал и от това да беше откачила. „Остани си със здраве, лелче! Аз бях дотук! Отсега нататък чичко адвокат да се оправя с тебе!“ Ама на ония години все още не можех да разсъждавам така! Не можех да си кажа: „Е, голяма работа пък!“, и даже да се зарадвам на случилото се, а не да рева като магаре насред пътя и с все сила да запращам попадналите под ръката ми камъни накъдето сваря! Дано Ерджан да се загуби по пътя, като се прибира у дома! Дано да падне и да си разбие главата това нещастно мамино синче! Да припадне от тежката си чанта и тъй да си остане! Да му пикая в устата! Не знам защо псувах повече Ерджан, отколкото майка му. Въпреки че се беше разплакал и не искаше да ме изгонят. Истината е, че всичко и всички ме отвращаваха. Колко отвращение изпитах в този живот! Колко много народ ме отвращаваше! Дано да им се срутят къщите върху главите! Покривите да паднат отгоре им! Често чувах майка ми така да кълне! Щях ли иначе да знам как да ги проклинам? За какво ли ми бяха виновни всъщност? Че имали хубави къщи. И усещали вонята ми. Когато и аз вече имах такава къща и когато се отървах от неприятната си миризма, вече нямаше за какво да ги обвинявам естествено. Двуетажната къща с килимите. Малкото вонящо хлапе. Останаха толкова далеч!

Прас! Моливът се счупи! Окото й не мигна. Сякаш усещаше как мириша. Тогава още не знаех, че мириша лошо. В прогимназията крещяха зад гърба ми: „Пикльо! Пикльо! Всяка нощ се напикава!“ Можех ли да им изкрещя в лицето: „Лъжа е! Чиста лъжа е!“ Не. Друго не можех да направя. И само бягах. Кой ли го беше измислил това? Хилав си бях. Тръгнех ли да се бия с тях, щяха да ме усмъртят. И затова бягах. Какво друго бих могъл да направя? За всичко е виновна оная мърла, майка ми. Не ни переше като хората. Бельото си сменяхме веднъж на няколко седмици. А на Ерджан майка му — да й целуваш ръцете! Къщата й светеше от чистота! Може и да си имаше любовник, но къщата й блестеше! Има ли жена, която да си няма любовник? Майка ми нямаше. Кой ще я погледне нея? Цялата в смрад! Дали и на нея са й налитали господарите по къщите, където ходеше да пере? На такава грозна, сбръчкана селянка, с просташки език? Докато ги е нямало жените им вкъщи? Дали не са я обръщали ей така, в коритото с врялата сапунена вода? Кой знае. Дали и аз да не взема да го направя с нашата Хатча? Ама тя пере в пералня. Вече няма корита в тоя свят. Мина им времето на коритата. Ами ако й надигна полата изотзад, докато простира на балкона? Майка ми носеше дълги кюлоти, до коленете. Сигурно и нашата Хатча също. Така и не се появи мъж, който да изгаря от желание да оправи майка ми. Нощем нямаше сили да преспи и с баща ми. Колко пъти нещастникът й казваше: „Айде, ма!“, а тя все му отговаряше: „Уф, аман, разкарай се, бе!“ Обръщаше се на другата страна и започваше едно ми ти боричкане, а звуците му изпълваха тъмнината. На колко години бях, като разбрах какви са тия схватки, завършващи със запъхтяно дишане? Изобщо не мога да си спомня. Също като смъртта, никога не можеш да се сетиш кога за пръв път си я осъзнал. Струва ти се, че е било от деня, в който си се родил. Или още по-отрано. Но си го знаеш от самото начало. Опъваше му се на стария. „Махай ми се от главата!“, му викаше. Беше уморена до смърт. Баща ми насила й се качваше. Грозна, съсипана женица. Да не би пък да е било заради това? Вместо по цял ден да пере, господарят да я е оправял? И затова после да е нямала сили за баща ми? Айде бе, няма начин! Няма кой да я погледне с това лице като палачинка! Освен ако ги оправят, без да ги гледат в сурата. Чорбаджиите — слугините си де… И на Рукие не й прощаваха. Много преди да навърши шестнайсет. Още от съвсем невръстна. Може и хубавица да е била, знам ли. Аз си я спомням винаги опикана, с разчорлени коси, мръсна. Боричкаха се с Айсел, коя отгоре, коя отдолу, оплескани до ушите, се валяха в калта. И двете взеха да се поиздокарват чак след като отидоха във фабриката. Как — то е друга работа. Според разбиранията си. Как можеше да се облече едно сополиво девойче от покрайнините, все с дъвката в устата — с червена пола върху зеления панталон, отгоре й — жълта блуза, върху блузата — лилава жилетка. Онова момиче от влака, по което се бях увлякъл, не носеше пола върху панталона. Затова ли се влюбих в него? Дали краката й бяха хубави? Не знам, не бях я заглеждал май. Имаше огромни черни очи. „Остави ме на мира, мръсник такъв! Не се приближавай до мен, гади ми се от тебе!“ Защо пък й се повдигаше? Вече не миришех на пикня.

Прас! Моливът се счупи. Не й мигна окото. Сякаш усещаше миризмата ми. И тя, Мелек, е с черни очи. Ще да е някъде откъм Сивас. Къде ли беше родена? Има го в преписката. Някъде от там беше. Те са винаги такива — с огромни черни очи. Защо ли на Нихал бяха зелени? Преди да се оженим даже и не знаех какъв цвят са очите й. Изобщо не я бях поглеждал в очите, затова. Да си кажа правичката — и лицето й не бях виждал. Мервах я само в гръб — когато вървеше по улицата. Ама се заглеждах във всички ученички. Нищо женствено нямаше в тях. Имаха само младостта си. Никаква женственост. През цялата им младост. Никаква женственост. Да събера пари и да ида в публичен дом. Лесно е да се каже! Как да спестя, докато учех право! Сервирах в стола и живеех с бакшишите от колегите си. С тях си купувах учебници. Заделях останалото, колкото по два пъти в годината да мога да отида в публичен дом. Състуденти сме били! Приятели от студентските години! Че кой от тях ми беше приятел! Никой! Кой си спомня днес за ония времена? Никой. Всички започнаха да забравят още преди да ни свърши стажът. Докато те караха адвокатските си практики, аз вече стажувах като съдия и можех да ги гледам отвисоко. Вярно, бях го започнал, защото нямах пари, но това веднага ме издигаше на едно друго ниво. Вече не ми присвиваха презрително устни, както по-рано, докато учехме във факултета. Въпреки че бяхме връстници, трябваше да ми показват уважение. И по-малките, и по-големите от курса. Същите, които по цял ден висяха в лавката и се закачаха с момичетата. Същите, които ми подхвърляха дребни грошове за бакшиш. „Ирфан, ще ни донесеш ли още две със захар, скъпи!“ Не Ирфан, бе, фаик, фаик Ирфан, научете ми името поне! Те се смеят, аз се хиля. Какво друго да направя? Да ги фрасна с юмрук в гадните физиономии ли? Да им покажа, че са ме ядосали, та да им дам повод още повече да ме дразнят, така ли? Как пък не. Хилех се — и толкова. Няма лошо. Няма лошо. Бях готов и на по-лошо от това, бях готов на всякакви подигравки, само и само да мога да се изуча. Бях приел всичко. Ама лесно ли ми беше? Да стигна дотук? Щеше ли да ми е лесно? Ако баща ми не беше паднал от петия етаж на строежа? И ако аз, един хлапак, дето не му стигаше и до кръста, не се бях запънал и не се бях борил да му измъкна десетте хиляди на оня предприемач? Да не беше толкова лесно да се изучиш, като сега? Всеки, който успее да се измъкне от село, се записва в университет. Университетите се напълниха с анадолски селяни. Не могат и да говорят правилно, ами пердашат на диалект. А ще ми стават доктори и адвокати! Нищо няма да излезе от тях! Колкото да се създава суматоха! Сякаш е малко беднотията от крайните истанбулски квартали! То останаха ли бедни квартали в тоя град! Във всяка къща телевизор! И в геджекондутата дори. Старата ни махала, и хиляда свидетели да изкараш, пак трудно ще докажеш, че е геджеконду! Израсна и си се превърна в отделно градче. Едно време обаче не беше така. Нямахме и радио даже. И въпреки това фаик Ирфан Елверир пак се измъкна оттам! Трудно се отърва оттам, ама все пак успя да се спаси! Страшна сила имаше в мен, и сега я има! Нищо не може да й се опре! Исках да стана адвокат. Да бъда като бащата на Ерджан, да му подражавам. Страшен беше този Юксел бей! Сечеше му акълът! Засели се в махалата, че да може по-лесно да премята комшулука! Евала на него! Как го правеше, не знам, парцели ли им продаваше, фалшиви нотариални актове ли им вадеше, обещаваше да не им съборят къщите ли, но успяваше да им изцеди паричките! Всичко свързвах с адвокатската му професия — къщата му на два ката, килимите му, парите му, радиото — всичко. Исках да бъда като Юксел бей, а не като Ерджан! Мечтаех си да имам такъв баща като него. Още тогава разбирах, че с баща като моя няма да стана човек. Но в края на краищата може да се каже, че донякъде благодарение на него успях. Не, не бе съвсем така. По-скоро защото аз си бях оправен. Даже да не се бях измъкнал от оная къща, със сигурност знаех, че все някой ден това ще стане. Непременно. Да, осъзнавах, че сме крайно бедни и въпреки това бях убеден, че това няма да продължи вечно, вярвах — ще дойде ден, в който няма да водя онова жалко съществование. Другите, ако щат, да си тънат в мизерията. Нямах нищо общо с тях, освен че се бяхме родили в калта. Но само аз заслужавах да се измъкна от нея. И те го знаеха не по-зле от самия мен. Защо иначе да се мъчат толкова много, за да ме изучат? Тогава обаче бях много малък, за да знам, че да можеш да омотаеш дори бедняците от геджекондутата, трябва от самото начало да имаш някоя и друга пара. За да ти стигне да преживееш през времето на стажа си, а после да си отвориш и кантора. Уж дребни пари. Малко парици. Ама докато ги доимам, сякаш изминаха векове. Десет хиляди лири. Щом само ги докопах, и тутакси хукнах към банката. Непълнолетните нямат право да си отварят сметки. Доведете майка си или баща си да се подпишат. Как така да нямам право да си имам сметка? Това са си мои пари. Мое си е правото да ги притежавам тия пари. С толкова зор ги взех от строителния предприемач. С молби, с плач, с хиляди приказки. Няма какво да забърквам майка ми в тая работа. Две години ги носих в пазвата си тия парици. За миг не ги отделях от тялото си от страх да не ги загубя, да не ми ги откраднат. Най-вече ония типове, с които лягах и ставах в хотелската стая цели две години. Нехранимайковци — всички до един! Какво ли правят сега тия смърдящи, хъркащи, кьоркютук пияни пройдохи? Ако знаеха, че крия пари в пазвата си, щяха да ме заколят, без да се замислят! Сигурно оттогава съм свикнал да спя по корем. В тая по-гадна и от родната ми къща дупка, върху пропитите от потта ми пари. „Ученото“ ми викаха. „Студент е, завършил е и гимназия.“ Измислих си, че съм от провинцията. Разправях им, че баща ми праща по сто лири на месец. „Не е малко“, казваха ми те. Сетне, като си намерих оная работа в кафенето, вече можех да минавам за богаташ. Така смятаха. Понякога се опитваха да изкрънкат пари за вино, без да им мине през ум колко пари държа в пазвата си. От време на време им давах наистина по някоя дребна пара. От страх да не тръгнат да ме бият, за да ми ги вземат насила и така да намерят и останалите, та да ме оберат до шушка. Докато вървях по улицата, докато бях в училище или лежах в леглото си, все ги попипвах паричките си, прекарвайки ръка върху съкровището, което харчех толкова пестеливо. Не го ли напипах, сърцето ми спираше почти и целия ме обливаше ледена пот. Ами ако са изпаднали? Ами ако са ми ги откраднали? Идеше ми да ги броя през пет минути. Но не можех да го направя пред очите на хората. А в училище — и дума да не става. Само понякога в тоалетната. И то разтреперан от страх! Ами ако някой влезеше изведнъж? Ами ако платнената ми кесийка изпаднеше? Много пари бяха това по онова време. Сега не струват дори и хилядарка. Ама едно време, особено за едно дете, което не десет хиляди, ами и сто лири не беше виждало накуп? Когато оня нещастник, предприемачът, ми каза: „Ето, вземи, давам ти ги не защото съм длъжен, а защото имам добро сърце“, можех ли да си представя, че ще ми даде цели десет хиляди? „Ето, вземи ги тия десет хилядарки, ще стигнат и за тебе, и за майка ти, и за сестрите ти.“ Стори ми се, че сърцето ми аха-аха ще изхвърчи от гърдите! „Стига си циврил, да свършваме! И да не съм те видял повече тука!“ Хич не ги и показах на никого, ни на майка си, ни на кака си. Нямах никакво намерение да го правя. Клетата ми майка, безпомощните ми сестрички — всичко това бяха приказки, за да го разчувствам нещастника. Пълни измишльотини! Какво ме интересуват? Да се оправят както могат. Кой се сети да иска пари от предприемача? Нищичко не направиха, освен да плачат и да се тръшкат. А сега да си деля с тях парите, които успях да взема с триста зора? Как пък не! То се знае, на кого му трябват парите. На мен. Кой щеше да учи, за да стане човек? Аз. И когато Рукие дойде да ме намери и каза, че майка ни е болна, естествено не й повярвах. Лъжеше, за да измъкне някоя пара от мен. Нали и аз го пробутвах същия номер на предприемача? Какво щеше да стане с мен, ако им бях показал парите? Защо да се занимавам толкова с тях? Те какво са направили за мен? Бяха ли ми дали веднъж поне пет куруша за геврек? От всичките бедни деца аз бях най-бедното. Първия си геврек го откраднах. Първият геврек, първата ми кражба. За да си купя втория геврек, откраднах пет куруша от Ерджан. В джоба му винаги имаше поне по двайсет и пет куруша. И пак не се сещаше да ми купи един и на мен, уж бях най-добрият му приятел, а ми отчупваше половинката от своя. Като го изядяхме, купуваше още един и пак си го разделяхме наполовина. Бе момче, да ми беше дал един цял геврек! Не го искам на половинки, искам да си е цял! Целият за мене! Но не можех да му кажа, а той не се сещаше. Трябваше да му открадна парите, какво друго да направя? Няма по-хубави от гевреците в нашата махала! Това беше най-вкусното нещо, което съм ял! С нищо друго не бих могъл да го сравня! Удоволствието да подам парите на продавача и да му кажа: „Чичо, дай един геврек!“ Да мога да си го изям целия, без да дам и трохичка на някой друг! Мммм! Ако на Ерджан му се доядеше, бяха му останали пари и той да си купи. Какво лошо съм направил? Ерджан си имаше всичко. И то по много. Купчини моливи. Купчини цветни моливи, от всеки цвят. Каквито никой от нас нямаше. Гледахме ги смаяни и ги докосвахме със страхопочитание. Отначало, като ходех у тях, се страхувах да ги крада, да не би майка му да ме види. Но след като ме изгониха от къщата и разбрах, че вече няма да ме поканят у тях… Явно много го бяха наплашили Ерджан. Мислех си, че на другия ден пак ще ме помоли да дойда, аз ще се поназландисвам ден-два и ще отида. И майка му, като мине малко време, ще си поуспокои нервите. И отново ще мога да ходя у тях. Обаче не стана така. Ерджан никога повече не ми каза „Ела!“. Значи майка му твърдо беше решила. Но пак му бях най-добрият приятел. Пак седяхме на един чин. Но не ми каза „Ела!“. Щом е така, и аз знам какво да правя. Вече можех да крада, без да ме е страх. Моливи, цветни боички, гуми, химикалки. Всичко. И на другите деца им се искаше да направят нещо такова, но аз седях най-близо до него и не им позволявах. Даже му пазех нещата, когато някой пред него или зад него му искаше нещо. По онова време книжарниците бяха много малко, особено в квартала, не като сега — да ги има на всеки ъгъл. Не се сдържах и сигурно бях взел повечко неща. Накрая майка му дойде да се оплаче в училището. Щом я видях, и си изкарах акъла. Щяха да претърсят чантите на всички. Всичко щеше да излезе от моята чанта. И какво щеше да стане тогава? Сигурно щяха да ме изключат от училище? Целият плувнах в пот. „Приятелят ми нищо не е откраднал, аз му ги дадох“, каза Ерджан тогава. Глупак! Мразех го! Даже когато ме спасяваше, го мразех! Вечерта дори се развеселих, като си представих какъв пердах може да е изял от майка си! Но оттогава насетне нищичко не му откраднах. Продължих да седя до него. Пак използвах неговите боички. Даваше ми ги. Само че вече броеше всичко, каквото извадеше от чантата си. И като ги връщаше обратно — също ги броеше. Сигурно заради боя. Човек, като го бият, се научава да се пази. Да не би да не откраднах втори път, защото Ерджан се беше научил да си пази нещата? Не. Просто от страх. Заради страха, който бях изживял. Страхът, че ще ме хванат. Едва не се напиках от страх, докато ни претърсваха чантите. Какъв страх беше само! Да знаеш, че си виновен и да разбираш, че вината ти ще излезе наяве! В такъв момент даже не ти идва на ум какво да излъжеш. Седиш и само се потиш. Сякаш си онемял. Много добре знам какво чувстват престъпниците! Веднага ги усещам, като се изправят пред мен! По очите ги познавам! Чета им в душичките! Без да са казали и дума! Както от пръв поглед разбрах, че оная уличница Мелек е виновна! Разбрах го и по мълчанието й. Няма да говори, то се знае. Какво ли би могла да каже? Поне оня мошеник адвокатът й да я беше накарал да запомни нещичко и само да го повтори! Преди да докара толкова много свидетели. Сра̀ма си нямаше да довлече, кажи-речи, цялата махала! И как ли успя да ги накара толкоз приказки да изприказват по време на процеса! Трябваше да бъда снизходителен нали е наказателно дело. Но все пак нямаше как да не опразня залата и да не поискам закрито заседание. Какво ли щеше да стане иначе? Ако вестниците бяха публикували тия маскарлъци? Все пак не са кои да е… Известна фамилия е това. Такъв глупак е тоя адвокат! Как ли си изкарва парите, като е толкова загубен? Де да можех аз да стана адвокат. Да намеря пари да си отворя кантора, след като завърша. Сега да съм милионер! И нямаше да чакам на тъста си, за да живея като хората. Да изправи толкова много свидетели! Вместо да я подучи какво да каже, да ми изтъпани един по един толкова свидетели, пък и те казват едно и също! Да беше я подучил да се разплаче, да се затръшка, да се разтрепери… да извика „Не съм го направила аз! Не познавам друг мъж, освен съпруга си!“. Да се оплаче, че „оня Ялчън само си въобразява всичко, защото беше влюбен в мен, платонически!“. И лъжа да е — ще въздейства! Хич да не е, ще накара тези, които я изслушват, да се усъмнят. Това са тънкостите на адвокатската професия, я! Вярно, че на мен няма да ми мине тоя номер, ама то е друго. Не току-така ми викат „Изпълнителния“ — падне ли ми някое по-тежко престъпление, няма отърване, изпълнявам предвидените наказания![3] Щом я погледнах, и веднага разбрах що за стока е това момиче. Защо ли още й викам „момиче“? Чиста курва си е. За срамотиите. Едва двайсетинагодишна била. И през толкова мъже да мине, преди да ги е навършила още! Срамота! Била е едва на шестнайсет, като му е взела акъла на оня нещастен старчок! Не може да я смятаме за чак толкова малка, де! По-голяма е била от Нихал! И от Рукие! Преспала с толкова мъже и накрая е хванала онова седемнайсетгодишно хлапе! Използвала го е като инструмент на престъплението си! Заедно утрепват човека, а после била невинна! Може ли такава да е невинна — мръсницата й с мръсница, откъдето и да я погледнеш! Сигурно хлапето, дето е прелъстила, е било голям наивник! Глупак на глупаците! Първо, да й се върже на такава жена, а после непрекъснато да крещи, че той е убиецът, че Мелек изобщо не е знаела! Като не е знаела, как после са го погребвали под магнолията човечеца! Макар че морето им е под носа! Не им е стигнал умът да го изхвърлят в морето! С месеци нямаше да могат да го открият, а през това време можеха да избягат и да се скрият някъде! Кой знае кога щяха да ги намерят! И дали изобщо щяха да ги хванат? Вместо да си седят със скръстени ръце, все едно само това са чакали — да се намери трупът. И да ги тикнат в затвора! Да му се чудиш и маеш на това хлапе! „Там трябваше да бъде погребан“, казва. Сигурно ще отрича и това, че жената е знаела къде го погребват. „Мелек живееше като в някакъв сън“, ги заразправял. Така и заяви на съда, че когато със съучастничката му Мелек погребвали трупа, тя правела всичко като насън, сякаш без да осъзнава какво върши, и само изпълнявала каквото й кажел той — обвиняемият Ялчън Йозверен. Май така и го записахме в съдебния протокол? Как иначе да го запиша? След като съвсем открито си призна, че е бил в дъното на всичко? Като че ли нарочно иска да бъде осъден. Сам да си нахлузи примката на врата. Сигурно знае, че няма да го обесят, понеже е непълнолетен. Адвокатът му така ще да го е подучил, че да отърве жената. И все пак. Едва на седемнайсет е хлапето. Как може човек в най-ранната си младост, която едва разцъфва, така спокойно да приеме мисълта за доживотна присъда? Сто на сто жената се е сдушила с адвоката му и са го убедили, че ще се отърве само с пет-десет години, а няма да лежи до живот. И глупачето се е съгласило. Да, ама аз да не съм толкова заблуден, че да не схвана игричките им? Или неопитен? Да не би да не съм виждал престъпници да се прикриват зад гърба на някой малолетен? Роднините на покойника май споменаха, че бил нещо и левичар. Що за фин човек е този Джемил бей! „Аз му се падам братовчед“, казва. „През последните няколко години не можехме да му обърнем много внимание. Вината е наша. Даже и затова, че се е оженил за такава жена. Срамота е за нас, такава известна и стара фамилия, не би трябвало да допускаме подобно нещо.“ То не се и наложи да се проучва колко ляв е младежът, след като направи пълни самопризнания. И след като по време на съдебния процес се призна за виновен. Това престъпление няма нищо общо с левичарството. От ясно по-ясно е, че поема вината, защото е влюбен в жената. Жалко за него, щеше да има блестящо бъдеще. Днешната младеж от време на време се увлича от левите идеи. Превърнало се е в някаква мода. После, като ги поеме животът, и им минава, то се знае. Особено на такива като това момче, дето са от богаташките училища. Лесно ли се печели пълна стипендия в най-елитния лицей в държавата? Де да имах тази възможност… Даже не знаех тогава, че в такива училища можеш да учиш и съвсем безплатно. И въпреки това не на седемнайсет, и седемгодишен като бях, не съм бил чак толкова наивен като тоя Ялчън. Разбира се, да израснеш в лятната къща на някой паша си има предимствата. Даже и да си прислужник, знаеш в кои училища можеш да кандидатстваш за стипендия. Не е като да си невежа, израсъл в геджекондутата като мен. И пак съм си жив дявол, не можеш ме преметна толкова лесно. Вярно е, не съм срещнал жена, която сама да ми се хвърли на врата. Ама ако се беше появила, да ми вземе акъла и да ме накара да правя какво ли не… Кой знае. Кой знае какви щях да ги надробя. Не, нямаше. И да съм лудвал, пак съм успявал да се сдържа. Винаги съм знаел къде ми е интересът. Бях по-млад от това момче, когато се впуснах сам в живота. Какво ли не претеглих! Избягах от училище и реших, че съм се отървал от всички грижи. Реших, че никой няма да хукне да ме търси. Момичетата така или иначе си работеха във фабриката. Майка ми, макар и да беше навъртяла годинките, нямаше да спре да ходи да чисти по хората, я. Още си беше доста млада. Рано беше рухнала, ама то е друго. И без туй каква ли полза имаха от мен? Някакъв тунеядец. Нито печелех, нито нищо. Мине не мине, току ми натякваха, че се изтрепват от работа, само и само да ме изучат. Можех ли да се сетя, че тази женица, майка ми, ще вземе и ще дойде в училището? Не мислех да го сменям, не и по средата на годината. За да не губя и секунда време. Само колкото се може по-бързо да завърша. Да вляза в университета. Да се дипломирам. Час по-скоро да свърша с образованието си и да започна да печеля. Защо ли беше решила да дойде в училището? Защо? Като се разрева, като се разциври. „На всичко съм готова за теб, синко.“ Ще речеш, че е някоя невръстна девойка, която е изгубила годеника си. Що за напаст е това по жените? Да плачат за щяло и нещяло. Умрял мъжът й, който не струва пет пари — и лее поройни сълзи… Ще речеш, че светът се е свършил. Избягал синът й, от който няма никаква полза — и пак реве ли, реве. Път и пътека направи до училището. Не ги разбирам тия. Да не би да е смятала, че като стана човек, ще я гледам? Глупава, та глупава! Тогава още не знаеше за парите. Рукие и тя по-късно разбра. Умна беше, нямаше да й дам и да ги помирише дори. Излъгал те е оня тип, предприемачът. Какво си ме нападнала? Уж майка ми била болна. Празни приказки! Нали и аз съм ги спретвал същите опашати лъжи? Знам ги тия. Но Рукие не заплака, не се разрева. А тръгна да ме заплашва. Глупачка! И Нихал вече не плаче. И тая Мелек — и тя не заплака, нито веднъж. Мръсниците май забравят да плачат. Особено когато развратът е поразил душите им. Рукие, като не успя при мене, дали не се е хвърлила на врата на предприемача, да му изкопчи някакви пари? Голяма работа е той, за какво му е тя, ама знаеш ли? Тогава бая се беше пооправила на външен вид, вече не се докарваше с панталони под полите и във всичките цветове на дъгата. Ходеше с маникюр на ръцете, с прическа на главата. Имаше се за нещо. Кой знае дали още оттогава не се беше разтурила? Или по-късно? Ако не беше уличница, откъде намираше пари да се издокарва и да се кичи толкова? А аз да давам парите, че майка ми била болна. Да не съм обрал някого? Ами като й е толкова мила майка й, да й даде тя, вместо да си дава парите за разни маникюри. Така де! Кой ли пръв я е съблазнил? Ще да е бил някой нехранимайко, сигурно я е излъгал, че ще я вземе. А като я е развалил, за какво му е да я взима вече? Че коя е Рукие? Усетила се е след дъжд качулка. Чак след като я е натирил и е изчезнал набързо. Какъв ти брак, момиче? Оправяй се и това е! Аз и това не съм направил в тоя живот. За какво ли му е било да се жени за тая евтина слугиня такъв големец като Хюсрев бей? Явно съвсем е оглупял. Гък не й е казал за всичките срамотии, дето жена му е вършела пред очите му. Ами да я докара дотам, че сам да тръгне да й води мъже вкъщи. Горкичкият старец! Явно съвсем е изфирясал. И Джемил бей каза същото. Един от най-едрите фабриканти в страната. Има си толкова работа човекът, че кога да се занимава с някакъв си седемдесетгодишен избудалял старец? Все пак от време на време е трябвало да проверява какво прави и струва. Взимал сума ти наеми от имотите на майка си. Супер! Ама оставят ли се толкова пари в ръцете на един изкуфял дядка! Да го оставят сам да живее във вилата си — и това е прекалено! Добър човек е тоя Джемил бей, много добър! Колкото дни има, оставили са го да си ги изживее както му е кеф на човека! Колко великодушно! Колко благородно! Не са му взели лятната къща, оставили са му я на човечеца! То отвън е доста порутена, не става много и за живеене, ама бог знае колко милиона струва само парцелът! Сигурно е било много трудно да се уреди юридически да му я вземат. Ама ако се знаят подробностите… Вярно, и собствените им имоти са много! Нямат нужда от нищо. И не им е трябвало да го безпокоят стареца! Роднина им е все пак. При аристократите роднинството е много важно нещо. Откъде да им дойде на ум, че някаква си уличница ще го затрие! Да го прави с толкова мъже — пред очите на нещастния старец! Броил ги е! Как е възможно! Акълът ми не го побира! Такъв дългогодишен юрист като Мефарет да повярва на всичко това? Че някой може насила да накара законната си жена да го прави с други мъже… Нихал. Нихал сама си го прави. Да не би аз да я карам? Само да я видя с някого… То пък да не съм я виждал. Побеснях, луднах от яд. Щях да ги разкъсам на парчета, и двамата. Добре, че не го направих. То как ли щях да ги накълцам? Много по-вероятно беше Али да ме убие. Негодникът му с негодник!!! Сигурно имаше нож. Но когато ги видях, не си го помислих. Можех да им се нахвърля ей така, както ми идеше отвътре. Добре, че не го направих. Много, много по-добре стана! Вече не плаче. Но се измъчва. Да се измъчва. Да страда! Така и трябва! Да си мисли, че и на шофьора може да се случи нещо. Дали наистина е спала с него? Може за нещо друго да е влязъл нещастникът у дома? Посред бял ден. Може да е донесъл някакъв пакет или нещо. Може и да не са преспали. Ама и аз вече взех да се съмнявам, че има връзка с всеки. По навик. Трябва хубавичко да се проучи. Ако не е тоя, сто на сто има някой друг. Трябва да изчакам обаче. Хубавичко да се влюби в него, да се привърже. И един ден — да изпищи на умряло! Дали Нихал се е влюбвала в някой друг след Али? Била ли е истински привързана към някого? Може ли да се е влюбвала в друг? Може би всички останали са били, за да забрави Али? Или за да изживее отново същото като с него? Всеки път, с всеки един поотделно? Същото щастие? Отново и отново? Но тогава пак ще трябва да изживее и болката, и страданието. Или пък… да не би да го е забравила? Заради всичките тези мъже. Да го е забравила заради тях… Невъзможно! Може пък и така да е. Тогава какъв смисъл ще има всичко, което изтърпях? Мислейки си, че тя страда. За всичко си затварям очите, само и само да я накарам да страда. Ами ако не успея? Ако е убила всичките си чувства, ако е забравила Али? Възможно ли е? Възможно ли е? Не, не и не! Да можех да я удуша. Сега, в този миг. Първо трябва да убия шофьора. Ако наистина спи с него. Трябва да разбера това. Да пострада малко и за него. Ако страда. Ами ако не страда? Ще полудея! Напразно ли съм се мъчил толкова години! Само аз ли да изпитвам болка? Да я бях убил в самото начало. Или още сега! Дали не е много късно? Не. Не е нужно да убивам. Освен това е примитивно. А и не е лесно. Толкова неприятности могат да му се струпат на човек! Страхът да не го хванат. Страхът да не излезе наяве вината му, със съзнанието, че е виновен. Да чака и да се поти в очакване да го хванат всеки миг. Главният съдия по наказателните дела фаик Ирфан Елверир убил жена си. Не е за вярване! Как ли е убил Хюсрев бей, без да му трепне ръката дори? Без да се уплаши ни най-малко. Лице в лице. Очи в очи. С безумството на младостта. Нещастното момче! Онази Мелек трябва да го е подлудила! И тя трябва да е дръпнала спусъка. По-логично е жената да го е направила! Кой друг, освен нея може да знае къде е пистолетът! Хлапето не живее в къщата. А тя е там. От години. Познава всяко кьоше. Кой, освен нея може да е знаел къде е пистолетът? Хич да не е, най-малкото го е извадила и му го е подала. Но няма нейни отпечатъци. А и момчето твърди, че то го е направило. Само повтаря: „Аз го направих, аз направих всичко.“ За да спаси уличницата. Кого си мисли, че спасява? Любимата си ли? Как пък не, да вземем да обесим невръстното хлапе, а нея да я пуснем по живо по здраво. Обичали се били. Празни приказки! Детски фантазии. Повярвало си, че това ми било любов. Ако беше любов, защо тя не си отвори устата да каже нещо? Защо не плаче? Жената, която обича, плаче. А тя и сълза не пророни. По-рано Нихал плачеше. Сега вече — не. Нито си признава, че го е направила, нито отрича. Само си гледа. Както е гледала да убиват мъжа й, така ще си гледа как пред очите й ще обесят нещастния младеж. Обаче е сбъркала в избора си. Не е лесно да лепнеш вината на един седемнайсетгодишен гимназист. Можеше да си подбере някой друг измежду всичките мъже, които са минали през нея. Но явно не се е надявала, че ще може да кандърдиса някого от тях. Те са по-печени, няма току-така да се хванат на приказките на някаква си уличница. Само горкото хлапе е успяла да придума. Няма значение, след като се изясни кой е виновният. Мене не може да ме убеди. Колко такива като нея съм виждал! И най-вече тя ще си понесе наказанието. Но язък за момчето. Да можеше да му се даде по-малка присъда! Но е невъзможно! За нея — смъртна присъда, за него от три до пет години. Това е! Пак добре, че заради годините го отървахме от въжето! Ще има някоя и друга амнистия. Ще излезе. Но за оная? Защо ли нямаше още по-тежка присъда за нея? Нещо, по-лошо от смъртта? Като наказанието на Нихал. Нещо такова. Дали Нихал още страда? Или страдащият съм аз? Само да можех да знам! Кое е по-зле — да живееш или да умреш? Вечният въпрос. Затова ли замълча? Такива като нея не искат да умрат. За Нихал не знам. Но такива като Мелек със сигурност не искат да умрат. Пак мълчи. Какво би могла да каже? Или да премълчи? Гледа ме дръзко, предизвикателно. Сякаш тя ме съди. Мене.

Прас! Моливът се счупи! Окото й не мигна! Струва ми се, че усеща миризмата ми. Толкова години минаха, откакто се отървах от нея! Но май не съвсем. Като я обесят. Мръсницата й с мръсница. Чак тогава може би. Тази миризма ще изчезне завинаги. Като я обесят, ама не е сигурно. Страхувам се, че няма. Ако решението не е взето с пълно единодушие. Много е вероятно да го върнат в Апелативния. Тая проклетница Мефарет се заинати и подписа с особено мнение. Цяло наказание — да ми сложат жена в състава! На който съм председател. Немислимо! Иначе казано, как може жена да е съдия? В никакъв случай. Даже да е свястна и да не е мръсница. Като тази Мефарет. Приемам го. И си имаме уважението за пред хората като колеги. Обаче не става. От жената съдия не става. Първо, всички жени са слабохарактерни. Чувствителни. Съдия, който взема решение под въздействие на чувствата си, може да възпрепятства правосъдието. Ако бях отстъпил пред ината на Мефарет, можеше да направим съдебна грешка. Не, та не — вината на жената не била доказана. Колко по-доказана може да бъде? Пред очите ни ли трябва да е извършено престъплението? Да, ама виждате ли, мълчанието й можело да е признак на психическо заболяване. И така да е, тогава защо даже адвокатът на защитата не поиска медицинска експертиза за психическото състояние на обвиняемата? Ама имала била тежки психически смущения заради поведението на мъжа си. И Мефарет продължава да си настоява, че единствената свидетелка е невинна. Куп извъртания и празни приказки. Може ли такова нещо? Освен това приказките за „психическото заболяване“ са пълна безсмислица. Законът съвсем точно и ясно е определил какво е лудост. И това няма нищо общо със състоянието на Мелек. Ама не, та не. Мъжът й я бил подстрекавал. Какво значи „да те подстрекават“? Ако става въпрос за подбуждане, това е пак женска работа. Кой е имал връзки със сума ти мъже пред очите на нещастния старец? Тя не го и отрича. Друг път ще го отрече. Ако беше обратното, мъжът да е убил жената, а не тя него, тогава да, така става. Тогава можем да говорим за тежко подстрекателство. Но не и в този случай. Ама била единствена свидетелка, ама била невинна. Пълна глупост е да се настоява за такова нещо. Това си е чисто и просто съучастничество. Пък и от самото начало хлапето не криеше, че било влюбено в жената. Съвсем ясно показа, че е готово на всичко, само и само да я спаси. Седемнайсетгодишно хлапе! Ядосало се, причерняло му пред очите. Не е знаело какво прави, какво говори. А сега да признаем показанията му за първостепенно важни. Не може. След като едно по едно изложих всичките си съображения. След като едно по едно отхвърлих всичките им възражения като логически неправилни и правно неуместни. Най-накрая и Ибрахим бей се убеди. Естествено, съдия с толкова дълъг опит. Само тази Мефарет се оказа толкова твърдоглава и подписа протокола с „особено мнение“. Голяма радост, няма що! Като че ли от това зависи нещо! В крайна сметка това не променя решението. Ама само защото е жена. От желание да защити себеподобните си. Питам я, ако обвиняемият беше мъж, щяхте ли да възразите по същия начин, а тази умница ми вдига учудено вежди: „Уважаеми председателю, много добре знаете, че решението ми никога не е зависело от пола на обвиняемия.“ Какви думи само! Кой ги учи да приказват така, като че ли целият свят е техен? „Не правя разлика между жените и мъжете“, казва тя. И го казва така, сякаш аз правя. Съвсем сигурно е — от жените не стават съдии. И това е! Жените не могат да съдят, да издават присъди, това е много над умствените им способности. И за адвокати не стават! Грешка е да се приемат студентки в Юридическия факултет! От влезлите във факултета слава богу само една на сто избира да упражнява професията. Влизат в университета не за да учат, а за да си намерят за кого да се омъжат. Това е истинската причина. Въртят опашки пред всеки срещнат. Кокетничат. Смеят се и флиртуват. А сетне, че не харесват всекиго за съпруг, това е друга работа. Такива като мен. Нещастни, мизерни бедняци. Очите й бяха толкова особени. Дълго не можех да различа какъв е цветът им. Погледнех ли я — тутакси отместваше поглед. Доста мина, докато набера смелост да я погледна отново. Месеци. Веднъж само да се бях престрашил — и готово. Ама ми трябваха още няколко седмици да спра да се чудя накъде да погледна, като влезеше в студентската закусвалня. След седмица-две отново насъбрах кураж да я загледам. Тя пак отмести поглед. Винаги седеше на най-пълната маса, заобиколена от толкова много народ. Къде ще ти гледа някакво си сервитьорче? Макар че и аз бях студент. Не щеш ли, един ден, както си седеше ей така, изведнъж скочи и застана пред мене. Хвана ме под ръка и попита: „Ирфан, ще ме заведеш ли на кино?“ Стори ми се, че ще припадна. Ако носех нещо в ръце, щях да го изтърва с трясък на пода. Подиграва ли ми се? Не беше такава. Вярно, никой не знае със сигурност какви точно са момичетата. Не предполагах, че знае името ми. Докато аз непрекъснато повтарях нейното в сънищата си. Гюлшен, Гюлшен, Гюлшен. Значи и тя ми знаела името. Дали го е научила сама или са й го казали? Някаква преструвка ли е? Или номер? Всичко се обърка в съзнанието ми. Другите момичета на масата непрекъснато се подхилкваха. Момчетата се опитваха да не се засмеят и да ги накарат да млъкнат. „Остави го Ирфан, той е сериозно момче, ние ще те заведем на кино.“ На другия ден настъпи пълното разочарование. Докато са си приказвали, са й сипали нещо в чая. Как измежду всичките момичета бяха избрали точно това, което не смеех да погледна в очите… Без да знаят, разбира се. Такава ми е съдбата. Каквото и да поискам. Колкото и заобиколно да го поискам. Непременно ще му има нещо. То смях, то забавление! На другия ден си умираха от майтап. „Абе, не е за вярване — да иде да му се обеси на врата, на кого мислите — на Ирфан! Повечко сте сложили, момчета, не е интересно. Докато стигнем до киното — и заспа. Благодарете се, че не е умряла в ръцете ви. Че по-голяма доза е щяла да я убие. Айде бе, не думай! Я разкажи какво правихте в таксито? Нали ви казвам, заспа. Добре де, ами преди да заспи? Или по-добре — след като се събуди? Абе, какво сте го награбили Ирфан? Нали тя му се метна на врата? Ама какъв си бил бе, Ирфан, скрит Казанова. Ние да намерим прахчето, а тя да му кацне на него. Бива ли така, бе! Добре, добре!“ Всъщност не се подиграваха на момичето, а на мен. Аз бях мишената. Смешното беше не че момичето се е разпалило, а че като се е възбудило, се е залепило за мен. Искаше ми се да имам такава сила, че да ги убия всичките наведнъж или поне да им стоваря по някой юмрук в ухилените лица. Но беше невъзможно. Тогава бях някакъв си нещастник. Да беше сега, щяха да видят те. Ама каква полза! Тя така и не дойде повече в студентската закусвалня. Макар че толкова я чаках. От безпаметното си взиране във вратата започнах да чупя чашите. Не я срещнах нито по коридорите, нито в аудиториите. Може да не е била от Юридическия. Или от срам да се е преместила в друг факултет. Ако дойдеше, щях да я погледна право в очите. До самото им дъно. Сиви бяха. Никой не може сам да си избира какъв цвят да са очите му! Очите й. Очи, очи. Очи, очи, очи. Може би съм виждал стотици, хиляди, стотици хиляди очи. Срещал съм стотици хиляди хора. Сякаш стотици хиляди очи от стотици хиляди лица са се взирали в моите. Виновни очи. Очи, които се опитват да скрият вината си. Очи, които изкрещяват своята невинност. Молещи се очи. Които не крият никаква вина. Господи, колко очи съм видял! Колко много очи! Но тези са най-страшните сред тях. Най-ужасяващите. Най-черните. Най-блестящите са ей тези нейни очи днес. На Мелек. Очите. Как гледа, като че ли те прозира до дъното на душата ти, без да ти каже думичка дори. Върви право срещу мен. Все по-близо и по-близо. Милиони очи се приближават към мен. Зелени са. Очите на Нихал. Очите на онова момиче от влака. Очите на Гюлшен. Сиви са. Очите на Гюлшен са сиви. Очите на Мелек са черни. Очите на Али. Какъв цвят бяха? Изобщо не мога да си спомня. Никога не съм го поглеждал в очите. Очите на Али са затворени. Все едно дали знам цвета им. Очите на Нихал са отворени. Гледат хората и блестят. Никога ли няма да се затворят? Очите на Нихал. И очите на Мелек са отворени. Черните й очи. Изливат цялата си мръсотия върху мен. Кога ще се затворят очите на Мелек? Няма ли да се затворят най-сетне?

Ами ако не я обесят?

Тогава Нихал ли ще трябва да убия? Кой ще изтърпи наказанието на Нихал?

Ами ако не я обесят?

Ако никога не я обесят?

Аз ли ще трябва да изтърпя всичките присъди?

[1] Мраморно море. До неотдавна е бил населен предимно с гърци и арменци. — Б.пр. ↑

[2] Зейтинбурну е работнически квартал в Истанбул, в европейската му част, разположен по крайбрежието на Мраморно море. — Б.пр. ↑

[3] Непреводима игра на думи от съставни глаголи с думата „el“, „elverir“, означаващи „служа, изпълнявам“ и „elime dusmek“ — „падна ми в ръцете“. — Б.пр. ↑

Посетителите в килията на Мелек

Нищо не казах не си отворих устата дори какво да кажа като срещу ми са се изправили тия ми ти големци в черните си дрехи едната е жена тя е сякаш по-добра по-приветлива ама тия всичките мъже ще ме избодат с очи как лошо ме гледат особено оня едрия в средата погледът му сипе огън и жупел ще ме отрови ще ме удави в капка вода ще се нахвърли върху ми ще ме удуши само да можеше същия като Хюсрев бей като пастрока ми като всички останали ама е по-важен най-важният от всички щом той говори всички други мълчат като каже на някой „Говори!“ и той почва да говори аз кво да му кажа кво да му разпра’ям на тоя големец кво ли имам да казвам естествено нищо нямам за казване нали те всичко разказаха едно по едно кво са правили за бебетата никой не пита какво съм им сторила не съм убила Хюсрев бей Хюсрев бей не умря да бяха питали за котките за близначетата на майка ми да бяха питали или за оная стара вещица дали аз съм я убила или не все си казвам де да бях я убила ама не съм а Хюсрев бей за какво да го убивам а и той не е умрял не може да умре хиляда години да минат пак ще излезе от гроба си вампирясал защото си е вампир нали излезе изпод дървото знаех си че ще излезе и под сто ката пръст да го зарият пак ще излезе ще възкръсне верно не копахме много под дървото така си е не можа Ялчън да копае надълбоко то дъжд като дъжд ли беше небето се продъни изля се върху ни като на дяволска сватба. „Ти само гледай, хубаво гледай. Това, което погребвам, е робството ти.“ Роб-ство-то ти. –_Всичко ще направя за теб на всичко съм готова за теб роб до гроб ще ти бъда_ му викаше майка ми на пастрока Хюсрев бей не ме караше да приказвам такива думички като роб-ство-то Ялчън си ги измисля само. „Вече си свободна. Разбра ли? Вече не трябва да правиш каквото той ти каже. Това е твоето освобождение.“ О-сво-бож-де-ние. Какво ти освобождение като излезе изпод черната земя и ме гледа с вампирските си очи то мо’й ли Ялчън да го убие че кой е Ялчън вятър го вее и само ме пита дали съм го обичала. „Обичаш ли ме?“ То не ги разбирам аз тия работи оная дърта вещица сестра му на Хюсрев бей все повтаряше колко обичала годеника на сестра си „На него съм се предала изцяло!“ И извиваше глас като струна на саз ама после разбрах аз какво било туй ми ти обичане нагънал я беше нещастникът в ъгъла също както правеше пастрокът на майка ми както ме караше и мен Хюсрев бей да го правя с толкова мъже обичането де тъй както ми кажеше аз си знам какво е само едно отвращение нищо друго не е. Лапни го, казвам ти да го лапнеш, не разбираш ли? Не така от края, ами целия, още, още, а така! C’est ca. Смучи сега! Както си сукала от майчината си гръд! Никога ли не са го кърмили това момиче? у-у-у-у-у-х задушавам се. Няма да се задушиш. Нищо няма да ти стане. Ще гълташ. Обичал ме „Обичаш ли ме?“ пита Ялчън обичане било да ме гледа да се давя под толкова много идиоти верно не ме накара да го правя на Ялчън Този път той ще те изяде с парцалите. Облегни се назад. С единия крак на облегалката на фотьойла и кажи: c’est ca. Mange-moi. Хайде, кажи го де! Mange-moi. C’est ca. Гледай, младежо, каква хубавица! C’est une rose.[1] Чака те като напъпила роза. Кво ли значи „манж манж“ така и не разбрах половината от приказките му не ги разбирах само дето казваше на оная ми работа „роза“ на всеки казваше така роза роза било значи що за роза е това дали и оная дърта вещица говореше за същото май не тя говореше за розите дето растат по храстите нейните рози не са били тия: „Отдадох му се сред аромата на розите! В беседката! Боже, колко беше хубаво! Хубавец беше и си го знаеше! Беше сгоден за кака, ама очите му все в мен! Никой друг не поглеждаше, само мен гледаше! Иффет, казваше ми, Иффет, ти си хиляди пъти по-хубава от сестра си! Сред оня замайващ аромат на розите в беседката!…“ каква ти беседка няколко рози бяха избили измежду пръчките на оградата по-рано ще да е било някаква порутена стая Ялчън му викаше чардак какви ти ухания на роза заради теб оная вещица вони на лайна викаше ми слугинята Емсал „Щото не чистиш добре!“ ама аз колко пъти на ден ще й мия задника по-зле е от двете близначета на майка ми дето не ги и поглеждаше писнало ми е от тия бебета идеше ми да ги удуша оня същия ден когато госпожа Нериман донесе котетата в кофата: „Не са породисти, ми вика, смесените породи за нищо не стават. Брей да му се не види и проклетата му уличница! Да избяга и с уличните котки да се омеша… как е успяла да щъкне един господ знае… Сигурно портиерката е виновна… все от тях си теглим… щях да я чифтосвам с котките на Мусаф и тогава малките щяха да струват пари. Хвърли ги в кофата, и другите, хвърляй! Да мрат, проклетниците!“ идеше ми да набутам в кофата при котетата и двете бебета и без туй никой нямаше да види ама Хюсрев бей няма как да убиеш няма начин като ми каза Ялчън „Ще го убия“ мислех си занася ме: „Обичам те! А ти обичаш ли ме? Можеш ли мъничко поне да ме обикнеш?“ забавляваше се добре то се вижда все ме взимаше на подбив все ме будалкаше тоя ми ти Ялчън и приказките му не можеш разбра бетер като на Хюсрев бей сякаш ти говори я на арабски, я на някой гяурски език ама ако беят искаше да го разбереш непременно ще ти ги обясни дето му викат мъжките си помисли също като пастрока ми като Хюсрев бей ама Ялчън си е още дете какво му е мъжкото на него Хюсрев бей е друго нещо ту ти се нахвърля като диво животно ту гледа другите какво правят с теб като пукна дъртата вещица разкъса всичките дрехи по мене да кажа къде са жълтиците Кажи, казвай, къде са жълтиците? Вещицата имала жълтици аз отде да знам Скрила ги е да не ги докопам Vielle pute qu’elle etait.[2] Къде са? На теб ти е казала, бога ми. Ти ли ги взе? В пазвата си ли ги скри? Прааас! Като ми разкъсваше дрехите трепереше тресеше се целият ще си помислиш умира пребърка ми пазвата цялата ме претърси навсякъде нахвърли се върху ми изподра ми гърдите беше забравил вече за жълтиците така ме болеше преди да дойда във вилата майка ми и пастрокът ми загасят лампата и така се кикотят и се боричкат под юргана: „Хаджер! Мило! Аз ще ги изям тия гърди!“ „Хасан! Мъжо! Всичко давам за теб!“ знаех ги какво правят как да не знам всяка нощ всяка нощ като изгасят лампата и нали е мъж та денем я спуква от бой а цяла нощ я кара да крещи от удоволствие „това било истинският мъж“ казва майка ми истински мъж бил пастрокът ми „мъжа ми го убиха на нивата вече и лицето не му помня“ „хич и не се знае кой го уби“ стария дядо все това повтаря кой ли пък е този дядо

крилете ти ръцете ти са прекършени

ветровете ли разпиляха праха ти

ако те пуснеха на воля

щяха ли крилете ти ръцете ти да са прекършени

щяха ли ветровете да те разпилеят

откъде я чувам все тая песен все тоя глас звучи като че се излива в душата ми изгаря сърцето ми ставам на въглен дрезгав старчески глас кой е тоя старец дето все ми повтаря „любете се, любете се“

пепелта ти пепелта ти се разпиля

скършиха се ръцете ти

ръцете му са толкова нежни само да си сложа главата в дланите му и ще заспя не в ръцете на Хюсрев бей то се знае а на певеца то не всички са с каменни сърца като Хюсрев бей тоя вампир и като оня едрия съдия по средата същия е свъсил вежди и не се усмихва а старецът който ми пее той съвсем не е като тия двамата къде ти Хюсрев бей да пее аз тая песен сякаш открай време я знам чувах я под онова цъфналото дърво в градината много преди да го закопаем там то си беше мое туй дърво още преди да го погребем там още отпреди онуй момче да се изкатери по клоните му момчето което после се оказа че бил Ялчън затова то си беше мое дървото чак след туй стана гроб за Хюсрев бей може и да не е било мое аз така да съм си мислела като за роклите които Хюсрев бей извади за първи път от раклата и ми ги даде както си мислех тогава че са мои ама не са били мои Нито една не е твоя, разбра ли? Всичките са на Жозет! Обличам те в тях, за да заприличаш на нея. Все едно, че тя се разхожда из къщи. Oh, Josette, Ma chere petite Josette![3] Погледни си дебелите баджаци! Къде са нейните стройни като йонийски колони крака къде са твоите? Couvre-toi idiote![4] Дръпни си полите надолу! Скрий си краката, ти казвам! Коя си ти, че да приличаш на Жозет? Мръсна гадна жено! мръснагадна жено мръснагадна жено мръснагадна жено колкото се отвращавах от него толкова и той се отвращаваше от мен само когато ми ги довличаше ония мръсници само тогава не го отвращавах и очите му светваха като ме опипваше по гърдите само оная първата вечер като умря дъртата му майка гласът му беше мек като от кадифе разтрепери се целият като лист щом си свърши работата нещастникът пак започна Айде, разкарай се! Да не ми се мяркаш пред очите! един път не ме прегърна уж съм му жена по закона а не само сме венчани от ходжата ама веднъж не ме е прегърнал благодаря на бога оставаше и той накрая след всичките да ме награби Ела, ела при мен! Ma petite poupe. Que tu es belle, не, махай се! Ти не си Жозет, tu m’as trompe, putain! Ръката ми не се вдига да те докосне дори, va t’en.[5] Пръждосвай се от очите ми! ами тогава за какво все ме вика облича ме докарва ме обарва ме навсякъде а сетне ме пъди не мой го разбра туй дали се ожени за мен само и само да се отърве от пастрока ми да не идва всеки месец да му врънка пари или да ме запомни като жена си ама все ми вика „пачавро“ или „жозет“ тая първата му жена дето само й вика „жозет“, „жозет“, „о, жозет“ ще да е била някоя гяурска мръсница а аз съм „боклук“, „парцал“ то така и пастрокът ми ме нарича как става тъй не проумявам единият коскоджамити бей другият нищо и никакъв си капъджия[6] дошъл от село а и на двамата приказката им една и съща и на мен и на майка ми все „мръсна жено, боклук“ ни викат и като дойде ред на собствените му бебета започва да му се моли: „Хасане, не удряй! За бога, недей! Прави ме каквото искаш, само не удряй!“ И се чуди как да ме изгони: „Абе тая мръсница няма ли да се разкара вече оттука, а? Отговаряй, ма! Даже бебетата не ги гле’а как требе! Само гле’а да хване пътя! Кво ми викаш, ма! Ще се разкара ли или не пустата й проклетница, а!“ „Ще се махне! Ще се пръждоса по дяволите! Само не удряй, Хасане, всичко давам за тебе, само не удряй!“ майка ми като ме праща по дяволите аз как да остана там то къде ли мога да ида на улицата ли да изхвръкна и да хукна колкото ми държат краката добре ама докъде ли ще стигна като нямам къде да ида като ме хване още по-яко ще ме пребие пастрока ми веднъж бях стигнала до морския бряг едни огромни кораби пристигат и си заминават да можех да се кача на някой ама дали всичките са за пъкъла ще ме отведат ли там майка ми вика да се пръждосвам по дяволите родната ми майка не пастрокът ми тя кога ли пък се е грижила като майка за мен даже и близначетата не си гледа ама всеки път като избягам и ме връща обратно накрая ми намериха пътя към ада те ми изгориха душицата айде пастрокът ми как да е ами тая майка що за майка е цял живот веднъж не ме погледна не попита какво ми е даже и в съда не дойде господ знае дали ме е кърмила даже като съм била бебе проклетницата все ме е зарязвала никой не ме е гледал не се е грижил за мен и родния ми баща го убили на нивата „Да беше пукнала и ти барабар с баща си!“ За кво ли оня дето утрепа баща ми ме е оставил жива писна ми тоя живот да бях умряла още невръстна да ми бяха взели душата още тогава като съм била пеленаче оттогава оня дядо все ми пее и плаче

и да те освободят не ще можеш отлетя

ръцете ти пречупени, крилете ти прекършени

кой е тоя стар дядо който ми пее не мога да проумея очите ми не го виждат умът ми не го побира само сърцето ми го чувства ще да е някой с добро сърце макар че старите са мръсни студени мършави и ръцете им костеливи като на дъртата вещица нейните ръце са като два сухи клона кожата им набръчкана като да не е човешка провиснала е като бозава дрипа или кожата на умряло животно ръце ли са това нейните ами ръце хищни ноктести лапи като на див звяр сграбчат ли те няма пускане само да си прекара лапата върху мен и ме раздира цялата съм в драскотини и синини а ще ми разправя че на младини била напета и закръглена хубавица та затуй сега кожата й била увиснала върху изпосталелите кокали като смачкана дрипа „Кожата ми беше млечнобяла, нежна като коприна! Ех, нямаше друга като мен в цял Истанбул! Какво тяло, каква походка имах!… Наричаха ме кошута. Талят още от пръв поглед загуби ума и дума по мен. Семействата ни сметнаха, че е по-подходящ за кака и насила го ожениха за нея. Но той така и не обикна никого другиго освен мен. Залитна по оная гръцка метреса, само и само да се утеши, когато ме дадоха на тоя глупак и мързелан — баща му на Хюсрев. Оная нощ в беседката… Мога ли да я забравя! Розите… Целият Босфор потънал в аромата им. А аз — от розова пъпка по-свежа, пълна с живот, засмяна и весела, по-гъвкава от меча на кръста му. Боже-е-е-е! Сърцето ми щеше да спре! Стори ми се, че душата ми се отделя от тялото! Никога не съм изпитвала такова удоволствие, такава наслада с оня плужек бащата на Хюсрев. Хърбав, мекотел, студен. И да се възбуди, то е само за кратко. И тоя Хюсрев как го направи, още недоумявам! Макар да е сигурно, че е от него. Копие на баща си, мръсен пинтия! Целият на него е дръпнал — и кожата му е одрал, и характерът му е същият. Сякаш се е родил заврян зет. С хиляда свидетели не мога доказа, че е моя кръв… Ще умра от мъка, ще се стопя, че не можах да си родя един син от скъпия ми Талят, а толкова много ми се искаше! Ако беше син на Талят, нямаше да се държи така с мен! На края на дните ми да ме остави в ръцете на някаква мръсна селяндурка! При толкова ми ти пари, дето ги има! На това отгоре те не са и негови, а са си мои. И конакът си е мой… Ама няма да вземе някой читав човек да се грижи за майка му, а ще ме остави на тая мръсница да ми направи живота ад. Да й се не види, ще ме убие някой ден тая дива селянка! Нито е от сой, нито е от знатно семейство, нито има възпитание. И да я убият, никой няма да се трогне! Не ме докосвай, момиче! Не ме докосвай, разпаснице!“ до тоя ден не ми беше идвало на ум да я убия дъртата вещица ама тя като каза това и си помислих защо пък не да взема да я удуша и без това е толкова досадна както удавих котетата кой ще разбере пък и близначетата на майка ми като са ми ги оставили и тях да ги гледам като тая дърта вещица няма кой да ги пази и тя си го знае вместо да ги подсушавам като се напикаят да взема да ги стисна за гърлата какво по-лесно от това да ги убиеш и котетата и близнаците и вещицата щях за малко да им го кажа като ме нападнаха всички в съда ама оня тип дето седи точно по средата в черното облекло и мрачното лице уважаемият съдия значи то комай по нищо не прилича на съдия през цялото време ме гледа лошо все аз съм го убила гледа ще речеш че е родният му баща с такава омраза се е вторачил и това е то аз какво мога да кажа ясно е като бял ден държи страната на звяра май другата оная жена е по-добра ама и тя е облечена в черно и седи там отгоре сигурно е важна съдийка обаче ме гледа по-меко не се отвращава от мен то се вижда погледът й не сипе огън и жупел ако имах да кажа нещо сигурно на нея щях да й кажа тя да ме беше попитала щях да й разкажа как ми минаваше през ума да удуша старата вещица и близначетата на майка ми верно не е лъжа и че удавих в кофата котетата на Нериман ханъм ама Хюсрев бей е друго нещо може ли да се сравнява с тях такъв големец е не го ли послушам той ще ме удуши мене и никой гък няма да му каже както ме оставиха в ръцете му и си заминаха без думичка да обелят нямам кой да ме пази кой е Ялчън че да ме опази камо ли да ме отърве от робството да ме о-сво-бо-ди от роб-ство-то ами да гледа себе си и да не ми се меси на мен нали и той ми налетя като другите не е по-различен пък ми се прави на нещо те всичките са един дол дренки то нали Хюсрев бей му нарежда какво да прави един път не му се опъна първата нощ обаче честна дума беше такава мъка все едно небето се срина връз мене все едно сърцето ми промушваха с кинжал и ме режеха на парчета „Чичо, виковете на туй момиче ще вдигнат на крак цялата махала.“ Ще крещи, то се знае, като всяка девственица, на която никой не е посягал преди туй… Даже трябва още по-сърцераздирателно да пищи… ама ти не спирай, върши си работата кога друг път ще намериш такава като нея? „Добре тогава, сама си го изпроси! Викай сега до небесата, ако щеш!“ Щях да умра все едно бях умряла като че жива ме деряха тая болка оттам се забива право в сърцето и ти се струва че ще се пръсне сякаш никога няма да спре тая раздираща болка ама минава и след нея идва още по-силна после и тя отминава за да дойде друга още по-страшна на нейното място то си е друго нещо два дни кървих докато на третия ми мина по-малко ли ме болеше като пастрокът ми ме пребиваше то когато старицата предаде богу дух най-много ме беше страх да не ме напъдят нищо че пастрокът ми казваше „ще дойда да те взема и ще те настаня някъде другаде“ ама знаеше ли се дали няма пак да ме пребие тогава още не познавах болките в кревата макар докато търсеше златото Хюсрев бей така ме стисна за гърдите помислих си ей сега ще ме катурне на земята направо ама не нищо такова не направи само ме стискаше до посиняване причерня ми но ме остави и си тръгна като жив мъртвец без да ме погледне дори или да каже нещо без да ме докосне повече докато страхът растеше в мен тоя страх че ей сега ще дойде пастрокът ми и ще рече „Айде, събирай си бохчите и тръгвай“ както правеше в началото на всеки месец по-добре оная стара вещица да оживее отново и да изтърпя всичките й обиди и приказки по̀ ще се съглася отколкото да се върна вкъщи при родната ми майка дето не знае какво е да си майка и при пикливите й бебета и да ям боя на пастрока си но Хюсрев бей го извика още преди да дойде да му иска пари май беше още на първата седмица след като беше умряла дъртата и беят го извика в оная огромната стая то стая като стая ли е като погледнеш от единия й край другия не се вижда по-голяма даже и от тая на богаташката Нериман ханъм дето ходехме с майка ми да мием прозорците търкаш търкаш край няма на Хюсрев бей стаята имаше по-малко прозорци ама по целите стени от горе до долу висяха сума ти блестящи стъкла проблясващи досущ като безбройните пръстени по мършавите ръце на дъртата вещица има и канапета пръснати са из цялата стая и те също блестят защото както казваше слугинята Емсал не са дървени а седефени освен това навсякъде огледала накъдето и да погледнеш виждаш хиляди Мелек само едно нещо липсваше телевизор като оня в къщата на Нериман ханъм огромния който й го докарали от Германия обаче тя пък нямаше такива тавани целите изписани в злато щом влязох в тая стая и се шашнах накъде да гледам така си и застинах както си бях по средата на стаята Ела тук, миличкото ми, ела при мене! Хюсрев бей щом поиска може да те омае с думи да ти говори като същински благородник приказката му се лее като мед от устата сякаш не е той дето щеше да ми откъсне гърдите онзи ден Ти си ми като дъщеря. Толкова години гледа милата ми майчица като писано яйце. За теб винаги ще се намери място във вилата после като ги наизважда ония ми ти рокли от раклата и ми ги подава майчице мила колко са мекички като да не са от плат нищо общо нямат с нашите дрехи „Най-фините коприни на госпожата! Откъде ги намери, та ги облече, момиче? Бързо ги сваляй, че като хвана сопата!“ тя ли ще ми каже тая Емсал тя ли ще ми размахва сопата след като беят ми ги е дал и тя се мисли за нещо също като Ялчън то се знае че крушата не пада по-далеч от дървото нали му е майка а ония копринените рокли на дъртата били от моминските й години толкоз са стари значи ама не си личи от пръв поглед като ги облякох и дойдох при Хюсрев бей той ме гушна като наистина да съм му дъщеря помислих си ще ме погали бях забравила болката като ме стискаше за гърдите даже ми се стори че чувам оная песен и си помислих не е чак толкоз лош тоя старец ама докато ми мине през ума и като ме защипа като ме застиска навсякъде като ми разкъса роклята отгоре до долу сякаш толкоз години само това е чакала по сандъците мили боже ей така на̀ да я спраскат Va te’n. Ce n’est pas toi que je veux! Tu n’es pas Josette! Putain![7] нищо не разбирах от тия му приказки само като ме блъсна на земята и се свих на кълбо понечи да ме рита но не ме уцели и не ме боля чак толкова много както когато ме разкъсваше с ръцете си не знам дали щото самият той нямаше сила все другите караше да го вършат без оная първата нощ след като дъртата предаде богу дух то се виждаше не е на себе си но не от мъка по майка си а заради златото само това повтаряше като луд кой знае дали наистина старата имаше някакви жълтици и дали ги беше скрила нито веднъж не е споменавала ако някой знае то ще е слугинята Емсал толкоз години е в къщата им обаче и тя няма да каже то се знае а тогава не остана място дето Хюсрев бей не ни накара да търсим ами ако слугинята Емсал ги е взела и ги е заровила някъде в градината как ще ги открие дъртакът и аз отде да знам на кое място може да са след като на собствения си син не е казала на мен за кво да ми казва верно никак не го обичаше сина си родила го беше родила ама не искаше и да го погледне също както мойта майка не го искаше дъртата вещица с мен си приказваше и толкоз ама щото нямаше с кого другиго а иначе се гнусеше от мен само оня Талят бей не го мразеше толкоз години откакто беше умрял пак мислеше за него непрекъснато все едно е жив ама за нея аз нямах име някакво мръсно селско добиче „мръсно селско добиче“ ми викаше за човек ме нямаше а тя беше мръсната тя беше гадната по колко пъти на ден се напикаваше и всичкото под нея чисти ако си нямаш работа до лактите бях в лайната на старата вещица как да не я пипам с мръсните си ръце тогава кой ще я храни като никой не я и доближаваше даже „Мърла с мърлата! Не ме докосвай! Гнус ме е от тебе! Върви да си измиеш ръцете и сетне ела!“ напук не си ги миех да си яде лайната какво ми пука колкото тя се гнусеше от мене толкова и аз се отвращавах от нея как само вонеше устата й половината от храната дето й давах се изсипваше навън и аз пак я набутвах обратно в уста то не беше уста като уста ами зинал кладенец както и да е „Ръцете си поне измила ли си както трябва? Покажи ми ги!“ И да погледне, кво ли ще види като очите й бяха слаби колко пъти съм й набутвала лайната и ги излапваше като сладкиш откъде да знае че с парцала дето й бършех лайната й бършех устата и да знаеше какво ли можеше да стори освен да мърмори все си бърбореше по цял ден всякакви безсмислици ама за жълтиците които после Хюсрев бей търсеше нищо не е споменавала плямпаше най-вече за Талят бей и всеки божи ден разправяше как са лудували в беседката с него или от заран до вечер псуваше сина си колко е калпав да не може никоя свястна да задържи а да се предаде на такава селяндурка като мене едно време си паднал на парите ама кой знае какво е направил с тях а да не говорим че навремето убил и жена си „Онова несравнимо, фино девойче, чисто като лилия! Красавица на красавиците! И кротка, и послушна… Перлата на Истанбул! Сама съм му я избирала! Ама на нашия хайлазин акълът му все в оная френска фльорца! То и с нея не можеше да се оправи… а си въобрази, че ще я задоволи тая долна лукава проститутка, за какъв се мислеше тоя михлюзин? Превърна живота на нещастната Мелиха в зандан, дните и нощите и — в ад! Не можа да издържи горката и се самоуби… Ама виновен е Хюсрев! Хюсрев е виновен! В ада ще гори, за всички грехове ще си плати той на оня свят!“ все така си говореше та най-сетне и аз разбрах че горката жена не издържала на тормоза на Хюсрев бей и се хвърлила в морето а добра жена е била то колко може да й се вярва на изкуфелницата не се знае дали не си ги измисляше но поне наполовина ще да е било вярно като че ли и на мен не ми минаваше през ума да се хвърля в морето и да се удавя оная нощ когато дъртата умря а Хюсрев бей и оня другия едновременно се нахвърлиха върху ми в още топлото й легло казвах си грях е да живея повече хвърли се в морето момиче ама лесно ли е да посегнеш на себе си гледаш тъмните води теглят те с все сила към себе си и си мислиш дали не е по-добре да се хвърлиш в черните води и да се отървеш нали и Ялчън казваше да се о-сво-бо-дя в края на краищата все тая дали ще увиснеш на въжето или ще се удавиш в морето ама можех ли да зная че всичко ще стане така отпървом като ме разтърси оная нощ и ме събуди така и не разбрах сънувам ли какво ли става а той ми вика Ставай! Ставай бе, момиче! Спят като умрели тия ми селяндури! Евала който успее да ги събуди! Ставай, ти казвам, ставай! навсякъде светнало помислих си съмнало се е ама не лампите се разсветили сякаш старата пак умира ама не то минаха почти три месеца тогава кой ме е задърпал кои са тия дето са ме сграбчили за ръцете Не си ли се събудила още? Що за наказание! Ставай, ти казвам! мале-е-е тоя май пак е побеснял не му ли писна непрекъснато да търси алтъните на старата или е пощурял за тях или пак за гърдите ми Сваляй ги тия парцали от себе си! Ама си се навлякла! Откъде пък ги намираш тия? Нали ти казах да облечеш роклите, които ти дадох? ясно не идва за алтъните сега ами за гърдите ми те са му в акъла само ми разкъсва дрехите и всичкото ми е навън ей сега ще ме застиска и после ще ме остави както прави винаги ама досега не беше идвал по туй време нощем то знаеш ли кога кво ще му хрумне по цял ден нищо не прави само злини крои и после идва при мен боже тоя пък кой е там на вратата някакъв мургав тип дали не е пастрокът ми олеле помогнете какво си се разкрещяла, ма! Господ да те накаже! тоя на вратата не ще да е пастрокът някакъв чужд човек е не съм го виждала преди това а Хюсрев бей не му обръща внимание сякаш не го вижда опитвам се да си прикрия гърдите а той ми смъква гащите а оня си стои на вратата! Мълчи! Мълчи ти казвам! Няма за какво да крещиш! Откъде ги извади тия гащи като шалвари? „Ти няма да успееш, чичо, остави на мен.“ остави на мен остави на мен повтаря и върви насреща ми вижда се какви лошотии са му в ума аз как да се измъкна сега гащите ми са паднали мотат се в краката ми а оня върви ли върви към мен и ме гледа мръсно също като пастрока ми ама лошотията в очите му е по-друга хили се и зъбите му се оголват все повече знае няма да му се изплъзна накъдето аз той подире ми сякаш съм плячката а той ловецът и да няма пушка с ръцете си ще ме сграбчи да можех да избягам ама накъде да избягам и земята под себе си не виждам докато отстъпвам назад всичко ми е на показ какво да си метна отгоре само да стигна до вратата гола не гола ще избягам навън надолу по стълбите ама съвсем се обърках накъде ли е вратата само обикаляме около кревата на старата и оня се приближава все по-близо и по-близо е настъпва към мен с мазнишката си усмивка обикаляме няколко пъти около кревата ама той не бърза играе си с мен отнякъде се чува гласа на Хюсрев бей и той се смее с цял глас не мълчи като тоя къде ли е не мога да разбера накъдето и да се обърна само оня го гледам не мога да си откъсна погледа от лицето му хич и не питам какво ще ме правят то се знае ама защо по туй време на нощта са си го наумили това какъв им е зорът за едно безпомощно момиче като мен Хюсрев бей друго не може освен да ме стиска за гърдите ама тоя мургав мъжага ще ми се нахвърли то се вижда а Хюсрев бей кво ще прави ще си седи в ъгъла и само ще се смее само да знаех къде са алтъните да можех да му кажа дали ще ме оставят на мира оня като се хвърли върху ми изведнъж и като ме сграбчи хвърли ме върху леглото бяхме го постлали с бели чаршафи като умря дъртата помо-о-щ няма ли някой да ме спаси? „Млък бе, момиче! Млък! Стига си се борила, нали виждаш, че е напразно… Спри, ти казвам! Гледай я как удря само… Каквото и да правиш… това е, каквото има да става — ще стане!“ Откъде ми даде господ сила да го изритам отстрани и оня се разкрещя колкото му глас държи „Мръсна кучко!“ хвърлих се към вратата гола не гола ще бягам навън само да стигна до къщичката на слугинята Емсал в градината пък тя да казва каквото си ще само и само да се спася от лапите на тия зверове само да отворя вратата вратата вратата обаче не се отваря заключена е въртя топката насам-натам въртя я и нищо заключена е пущината причернява ми няма да мога да изляза през заключената врата май съм като в затвор тука няма излизане значи поглеждам назад и виждам Хюсрев бей да седи в креслото под огромния прозорец и само се смее ли смее а оня си изтегля колана сумти ядосан и запъхтян също като разярен звяр и ме приближава даже и на животно не прилича камо ли на човек върви право към мен строполявам се на земята точно до заключената врата божичко какво става божичко какво ми дойде на главата няма накъде да бягам оня размахва каиша си над мен и аха да ме заудря и да ме зарита където му падне ей сега ще ми размаже лицето и ще ми потекат кървите от носа също както когато ме налагаше пастрокът ми от три години не съм му яла пердаха ама още ме боли сякаш е било вчера ей сега ще се разтекат ручеи кръв от носа ми божичко, какво ми се случва! Не я удряй! Още няма за какво да я биеш! Айде, завлечи я до леглото, тя не може на краката си да се държи! Влачи я до там по пода, то така е и още по-хубаво! На леглото на скъпата ми майчица! Ха-ха-ха! Чудесно! На нейното легло ще си свършим работата сега! затътрузи ме нямах сила да се противя повече влачи ме за ръката ще я извади от рамото ми главата ми се тряска по пода при всяка негова крачка ама карай нали не ме заудря с каиша си слава богу аз ли не знам колко боли от него изведнъж както ме влачеше за ръката и ме метна с все сила върху дюшека къде ще се меря със силата му то от мойта и капчица не остана вече държи ме и за двете ръце не мога да помръдна „А сега да те видя как ще ме дереш като котка! Как ще ме дращиш и риташ!“ Вече нищичко не може да се направи, ти казвам. Като нямаш сила да озаптиш едно момиче колкото Малечка Палечка, за какво си дошъл тогава? Няма да я караме до сутринта, я! Хайде, не протакай повече! оня като ме налегна тозчас кога си смъкна панталоните не разбрах и като ми разтвори краката с все сила още малко да ме разчекне то има ли такава болка като тая като ме напъна с онова си огромно нещо боли боли не се трае болката чак до сърцето ми до мозъка на костите ми стига шишове да ми бяха забивали нямаше така да боли по-добре с каиш да ме бият тая болка я знам но това мъчение е по-лошо болката от каиша не е нищо божичко мили „Чичо, туй момиче ще разбуди махалата с крясъците си.“ Ще вика, как да не вика! Чиста недокосната девственица е! Още по-сърцераздирателно трябва да вика… Ти карай, не спирай, върши си работата! Къде ще намериш друг път такава? „Добре, на̀ ти тогава! Викай колкото си щеш!“ вкарва го и го изкарва вкарва го и го изкарва ще речеш не е човек а машина като прахосмукачката на Нериман ханъм не знаеш кое копче да натиснеш че да я накараш да млъкне а тя само бръмчи и гърми сякаш цялата къща се срива върху главата ми ха напред ха назад ще ме побърка вкарва изкарва ще речеш на дребно ме кълцат… сърцето ми дробът ми всичко няма ли край това тоя не е човек и добиче даже не е току изпъшка и се срина върху ми като да му се подсякоха краката запъхтян като да е тичал същинско животно е ама не като преди когато ми налиташе размахвайки каиша си а като пребито от умора добиче пък и тежък бил кофите за боклук на Нериман ханъм са като перце в сравнение с него Ама че бързо свърши! Да не бързаш за някъде? До заранта има още много време! „Стига си ругал! Да не е лесна работа да развалиш мома? Хеле пък такава дива!“ Добре де! Почини си малко, пък може още веднъж… „Не, тази нощ съм пас. Някоя друга вечер, ако имам късмет…“ изправя се и става от мен о-о-о-ох свърши значи мъката благодаря ти боже но болката не минава нещо ми мокрее май цялата съм в кърви Стой, не си слагай колана! Сега му е времето да я напердашиш, ама да е як пердах, следващия път акълът й да си е на мястото и да не ни мори! още ли ще има боже отгоре на това а тоя каиш като заплющя върху ми уж знаех какво е ама не това беше нещо друго верно пастрокът никога не ме е бил на голо а сега ударите се сипят върху голото ми тяло и ме изгарят където попадне каишът кожата ми гори сякаш жива ме дерат вече нямам сила и да викам умирам умрях умрях умрях. Assez[8], Стига й, достатъчно вече, май припадна! „Не, не е, чичо, виж, че са и отворени очите… виж, чичо, тая работа да си остане между нас, нали? Да не се разчуе наляво-надясно… Става ли?“ Моля те, за какъв ме мислиш? „Ами ако момичето каже на някого?…“ Няма да каже, няма даже да гъкне. Чуй ме хубавичко, пачавро, на никой нищо няма да казваш. Само да си отвориш устата пред оня нещастник пастрока ти, дето ходи облечен като разбойник, майчиното мляко ще ти изкарам през носа. Разбра ме, нали?… разбрах и още как няма нещо дето тия да не могат да сторят на човека ще го смачкат смажат ще го насилят и пребият до смърт на парченца ще го нарежат ще го свършат какво е за тях едното нищо и да ги питаш не могат да кажат защо го правят ще си тръгнат все едно нищо не е било все едно нищо не са направили както си тръгнаха и ме оставиха да се валям на кълбо да се превивам на четири и вратата заключиха отвън сякаш ми бяха останали някакви сили още да се боря както каза оня нали още гледам не съм склопила очи ама нищо не виждам и лампата покриха с нещо да не свети толкова мятам глава ту на една страна ту на друга и вия от болка ама кой да ме чуе „нищо не казвай“ ми викат „думичка да не си продумала и на баща си да не си посмяла да кажеш“ да не ми е изпила чавка акъла че да му кажа та да ме утрепе ами-и-и как ще му кажа и без туй цялото ми тяло гори от болка и не минава боли боли боли не стихва не минава пари дали не са ми потрошили костите май се унесох по някое време сънувах ли или се събудих не знам някак си сама се довлякох до оня прозорец не помня как станах от онова легло не помня как отворих кепенците а отдолу ме гледат черните води и ме викат хвърли се в морето момиче хвърли се в морето какво чакаш още хвърли се за какво да живееш повече гледат ме черните води и аз ги гледам и ми иде да се хвърля в тях хвърли се момиче в морето хвърли се в морето то имах ли сили да стоя на крака така се и строполих току пред прозореца и останах там ча-а-а-к до зори едва на разсъмване можах да се надигна от пода гледам морето и то изсветляло не е черно вече сякаш са го посребрили отгоре и не можах да се хвърля не можах да посегна на себе си само да знаех какво ще стане после нямаше ли още тогава да се хвърля ама откъде да знам че един ден това лудо момче ще извади пистолета и ще застреля Хюсрев бей то с него на глава не се излиза още от този ден беше ясно че не можеш го усмири виж стаята на какво прилича цяла армия да дойде не може да го озапти всичко порутено разнебитено ще речеш диви зверове са се били и не се знае кой е надделял в тая борба не можеш разбра кой е изяден и кого са изяли тая кръв от крака ми тече ли тече и не спира цяла кървава локва върху леглото изсъхнала като напукана от слънцето пустош къде да ги скрия сега тия чаршафи как да ги натъпча някъде без никой да разбере какво ще ме направи слугинята Емсал ако ги види какви ли не ми ги наговори както когато разбра че съм си набутала парчетата от месечните под дюшека а като й казах че не мога да ги държа заедно с лайняните парцали на дъртата замалко не ме наби ама й избягах сега какво ли ще си каже какво ли ще направи истината да й кажа няма да ми повярва и Хюсрев бей ще отрече то се знае коя ли пък е Емсал че да му държи сметка даже и да се закълна кой ще ти повярва бе Мелек като си станала вече уличница кой да ти вярва бе момиче спукана ти е работата няма кой да ти подаде ръка то досега сякаш имаше кой да ме пази кой да се грижи за мен не се е появил още такъв така си останах наникъде още по-зле отпреди разбере ли пастрокът ми все ме е накълцал на кайма трябва да се надигам че от седене пред прозореца и гледане на морето полза никаква трябва да се изправя да си вържа някакъв парцал на кръста да спра тая кръв да сгъна чаршафите да не ги види слугинята Емсал тайничко да ги изпера нощес да не останат петна от кръв като си станала уличница на уличниците най-лошата уличница мълчи си и си трай друг път не се опъвай че поне да отървеш боя че тия са по-зли и от пастрока ми дето милост не знае без сърце са тия какво можеш да направиш срещу такива жестоки зверове нали се борих ама да не би да им избягах хващат те и не можеш да се спасиш от злината им това тяхното не е бяс друго нещо е знам аз какво е да побеснееш от яд но тия не че са се ядосали ами ей тъй на̀ за едното нищо те мъчат и убиват аз като се ядосах на бебетата на майка ми да не съм ги убила наистина да не би аз да съм я убила дъртата не е лъжа помислих си го верно искаше ми се да ги стисна за врата близнаците да ги удавя в кофата като котетата и да ги изхвърля на боклука ама можех ли да направя такова нещо едно е да си помислиш друго е да го направиш само си седях и си мълчах какво друго може да направи едно безпомощно момиче като мен освен да си мълчи и да си трае признавам скубех ги близнаците признавам бършех лицето на старата с лайняния парцал ама истинската жестокост е съвсем друго нещо тяхната жестокост е съвсем различна те нямат за какво да се ядосват всичко си имат ама са жестоки само за кефа си прави им удоволствие да измъчват и нараняват човека накара го да ме бие ама не когато оня побесня и с каиша в ръка се засили към мене сумтейки като животно ами след като вече си беше свършил работата и с предсмъртна въздишка се строполи върху ми тогава му каза да ме бие когато беше изтощен колкото и аз как се даврандиса обаче и ме би и ме би защо защото му правеше удоволствие затова „Аз съм пас!“ Ама намери сили да ме налага с каиша си а на Хюсрев бей всичкото това му прави удоволствие жив-заспал ама няма нещо дето да не го направи за кефа си не му стига да гледа ами само нарежда и на тях и на мене направи това направи онова и те го правят а той си седи ей така в ъгъла докато всичко туй продължава и му се наслаждава докато му дойде друг акъл и ги кара да ме бият знам ли сигурно удоволствието от това да накараш да бият някого е по-башка Сега е ред на камшика! Верно аз даяна на бой толкова години пастрокът ме пребива та съм му свикнала и не му обръщам внимание не е като да ми го слагат онова в устата това ми е най-трудното като малка най-страдах от пикнята така ми се повдигаше ууууфффф всичко ми се връщаше в гърлото не изтрайвам на пикнята а пък и носните кърпички като перях пак ми се гадеше а това дето тече от тия мръсници не е по-различно от пикнята не са капка-две ами гълташ ли гълташ няма край боже-е-е жив резил човек не кандисва на такова нещо ама аз какво друго да направя то да е само един резил ами много са им срамотиите няма нещо срамно дето Хюсрев бей да не го знае къде ли ги е научил ако я питаш дъртата ще рече по рождение си е такъв мръсник само мисли каква злина да направи от малък късал крилцата на врабчетата събирал мухи на мед и после ги мачкал с лъжицата докато станат на пестил като хванел рибки с въдицата въртял ги като хвърчило да се мъчат още повече преди да умрат па накрая ги размазвал с камъни ей на̀ такъв злосторник бил още от невръстен нямало лошотия която да не е сторил останалото оная френската флъорца го научила дето уж му била жена родната му майка разправяше че се казвала Жозет а след като старата предаде богу дух и останахме двамата с него в конака Хюсрев бей все ми викаше „Жозет, Жозет“ значи така се е казвала онази жена що за име е туй и родната му майка не можеше да го срече „Как й беше името на тая френска мръсница, дето ми я довлече? Все не ми се превърта езика да го кажа… Пратихме го в Европата човек да стане, да се изучи. Добре се изучи, няма що — да се влачи с разни уличници и проститутки… И се върна с една мургава френска флъорца, дето само за парите му ламтеше. Ама красавица. Влюбил се нашият от пръв поглед — та досега не му минава! На какво друго да налети грозникът ни, ако не на някоя разтурена фукара? Само да я видиш как си се разхожда из къщи като принцеса и ни гледа всичките от високо — направо да се поболееш! Покойният ми баща сигурно се обръща в гроба си, коскоджамити паша беше той! Хеле оная като вземеше да се мотае из къщата ми в някакви прозрачни коприни, както я е майка родила, мръсницата и с мръсница! Как да позволя такива работи в собствения ми конак? Нямаше начин! Е, по онова време, разбира се, си бях още здрава и права и думата ми тежеше. Та й дадох пътя аз на тая френска уличница да си върви по живо по здраво барабар с тънките си краченца…“ след първата нощ когато доведе оня черен тип все ми нареждаше и аз така да ходя Отсега нататък никакво бельо! И да не съм ги видял повече ония шалварести кюлоти! Каквото ти дам, това ще обличаш! като ми ги водеше нощем разни типове от улицата съвсем различни неща вадеше от сандъка ту някакви много отворени и дълги до земята рокли ту разни шарени гащи ама само името им такова иначе са като носни кърпички едвам се държат на хълбока ми и толкова трудно се обличат хеле като се впият в тялото ми ония ластици на които се държат уж да не ти паднат от задника всякакви цветове имаше червени сини лилави караше ме да ги обувам за да могат да ги разкъсват мръсниците като ми се нахвърляха а денем пак ги прибираше в сандъка и ме караше да обличам моминските рокли на майка му направо на голо та като ми вдигнел полата всичкото да ми се виждало така ми разправяше айде лятото как да е като е горещо няма да измръзнеш ами зимата лесно ли е бях свикнала да се навличам със сто ката дрехи из огромните стаи в които като влезеш не им виждаш края толкова високи че и топола да е няма да се опре в тавана им ама ни печка ни нещо друго се палеше трепериш като лист зъзнеш и се вкочанясваш зимата всички само за това приказват колко е тежко в тая къща лятото пак е добре налегне ли те мъката отвътре спасяваш се в градината гледаш много-много да не му се набиваш на очи той не му пука какво правя камо ли да тръгне да ме търси из градината… успея ли да му се изплъзна и да стигна до градината там вече съм волна птичка сякаш ей сега ще литна и ще отлетя и никога не ще ме затворят в тая къща първите години като дойдох в къщата и ми се догадеше от старата побягвах в градината толкова е хубава същински рай ама дъртата не беше като сина си и искаше някой все да й е до главата и още преди да съм си поела дъх звънеше със звънчето в костеливата си ръка за минутка не ме оставяше навън хубавото пък на Хюсрев бей му е че не му ли се мернеш денем пред очите не се и сеща за теб самият той никога не слизаше в градината че да знае къде съм от сутрин до вечер се затваряше в стаята си какво правеше един господ знае и само слугинята Емсал му носеше храната на табла и му я оставяше кой го беше еня къде съм а в градината една хубост една красота майчице мила хиляди цветя само да стигна до онуй огромното дърво цъфнало в бяло и сякаш всички злини на тоя свят изчезват и си оставам само аз и някъде отдалече се разнася в мен една песен не я знам откъде е каква е но все чувам пресипналия глас на оня старец

Не ще се спасиш от капана на смъртта

Не ще го отвориш не ще да избягаш

Спи ми детенце, заспивай

Да не си сиротно, гладно, голо и жадно

понякога заспивам под дървото сякаш съм си легнала вечер в мекото си легло в топлата си постелка и Хюсрев бей ме е оставил на мира и съм си заспала едно сладко и идва при мен някакъв непознат старец гушвам се в него а той ме гали по главата понякога идва и нощем преди да заспя и ми затваря очите още преди да съм заспала

Ако те вдигна, ще се изправиш ли

Подай ми ръцете си да те хвана

Ръцете си подай

Ръцете ти къде останаха

Ръцете ти къде са

Ръцете ти

Накъде водят пътищата ти

Зад дървената ограда

Към морската бездна ли

Накъде те зоват пътищата ти

Твоите пътища накъде са

който и да я е измислил тая песен тъжна ли е приспивна ли е не знам чувам я винаги преди да заспя който и да я е редил вярно я е редил сякаш тъкмо за мене я е писал всичко е затворено пред мене май господ ми е отредил открай време да е така нямам дом където да ида нямам път пред себе си накъде да ходя седя си така под дървото и се мъча да разбера какво ми казва песента не щеш ли от клоните му се изтърсва онова момче едричко такова чак сърцето ми щеше да изскочи така се уплаших като тупна на земята не знаех какво да правя верно бях го виждала и по-рано синчето на слугинята Емсал Ялчън май беше ама какви ги диреше по клоните на дърветата и защо се пльосна точно отпреде ми „Каква е тая песен, дето я пееш?“ с него ли да си приказвам пък сега като мъката ме е надвила „Обичаш ли цветя?“ иска ли питане как да не ги обичам ама за какво пък да му разправям сега на него какво обичам и какво мразя вижда се че е лудичко ама оттогава и в градината вече не можех да ходя мине не мине и ме пресреща и да си мълчи така ме гледа че се чудя какво да правя пък взема че хукна към къщата макар да е нищо и никакво хлапе ще минеш и ще го подминеш ама изглежда още тогава си знаех лошо ще свърши тая работа и вместо да го срещам в градината гледах да се крия някъде вътре верно не ми мина през ум да се плаша от някакво хлапе след като толкова мъжаги ме опъваха всяка вечер ама ето че веднъж и то като всички останали цъфна пред мене макар първия път да не го познах че е същото Този път тоя ще те схруска. Облегни се назад, качи си единия крак на фотьойла. C’est ca… един хубав височък младеж станал не го познах как да се сетя че е онова същото момченце дето падна от дървото помислих си намерил го е в кафенето Хюсрев бей и от там го е довлякъл да верно Ялчън беше тогава не се уплаших какво имаше да му се плаша нали всичките правят едно и също само понякога променят по нещо според кефа на Хюсрев бей както им каже така го правят ама накрая е все същото от какво имаше да се плаша какво ли щях да спечеля като се страхувам отде да ми мине през ума че този Ялчън ще е толкова шантав не се уплаших и като ми каза „Ще го убия“ тогава само си помислих играе си с мен забавлява се значи това му е удоволствието на него що е страх не знаех чак до оная нощ когато небесата се изсипаха върху морето а той дойде с пистолет в ръка не не откъде да знам какво ще стане оная първата нощ когато влезе подир Хюсрев бей и щръкна в стаята ми откъде можех да знам стои насред стаята и не откъсва поглед от мен помня ли колко време мина откакто се свлече от цъфналото бяло дърво до оная нощ май беше доста след като Хюсрев бей се ожени за мене дали не беше онова лято когато старата умря толкова се учудих като докара хората от общината да ни оженят съвсем ли е откачил си помислих ама така се зарадвах така се зарадвах няма значи да ги прави вече ония неща на законната си съпруга напразни надежди откъде да знам че ще стане точно обратното ако преди ги водеше по веднъж-дваж в месеца след като се оженихме и изгони пастрока ми почна да ги влачи най-малко по два-три пъти на седмица без да му пука дори дали съм в месечни зимата пак беше по-добре щото не му се излизаше по студовете да търси мъжищата по улиците стар е ама и да не излизаше мирен не стоеше събличаше ме гола в оная стая с огромното огледало и мраморната камина ли какво му казваха там та на другия ден слугинята Емсал най-безсрамно ме пита „Изчисти ли пепелта на камината, Мелек?“ Като че не им стигаше каквото ми причиняваха нощем ами и през деня да им слугувам значи пред камината винаги е застлана една голяма меча кожа Хюсрев бей като се излегне на нея и като ме тури пред себе си и като започне направи това направи онова и ме кара да му повтарям думите на оня гяурски език дето не ми се превърта езикът да ги изговоря и като не успея побеснява гледа ме с омраза и ме псува и като не направя каквото иска хваща една главня от камината и как да знам дали няма да почне да ме гори тук и там къде ще ходя изпълнявам всичките срамотии дето му идват на ум да се засрами човек само да си ги помисли сама да си мушна пръста там и да правя какво ли не още само като се сетя и плача ли плача не мога да спра господи на мен ли си приписал всички грехове малко ли се мъчих на тоя свят та сега и на другия да горя в ада макар че не съм го убила аз верно котетата ги удавих верно помислих си и близнаците и дъртата да удуша право си е обаче на Хюсрев бей не съм посегнала не го докоснах даже когато Ялчън го влачеше към градината само пипнах вратата а като го погребвахме под дъжда в градината даже стоях до главата му ама и да го кажа кой ли ще ми повярва смаях се когато Ялчън отвори чекмеджето и извади пистолета сякаш сам го беше сложил там чак зинах от учудване как да знам че Хюсрев бей държал пистолет до главата си никога не ме е пускал да влизам в спалнята му че да знам пущовете ги водеше или в стаята с големите огледала или в спалнята на дъртата ама толкова години вече не ми е стъпвал кракът там след оная нощ когато го видях Хюсрев бей да спи облечен в женска рокля щях да си умра от смях не ми и мина през ум че ще го гръмне с пищова господ да ме убие ако лъжа стоях и го гледах имаше нещо като калпак на главата си Хюсрев бей и преди да успее да попита какво става каква е та я работа Ялчън ми вика „Гледай сега, с очите си да видиш края на робството си. Толкова е лесно! Един куршум само!“ Какво значи това? Аз не съм ви викал вас. Кои сте вие? вика Хюсрев бей изправил се в леглото си и облечен в дълга до петите му рокля същия оня ми ти важен Хюсрев бей ей сега ще се изсмея не мога да се сдържа изведнъж Пат! Пат! пак ли е гръмотевица или Ялчън два пъти гръмна с единствения си куршум знаех си аз мили боже че е лоша поличба толкоз дъжд да се изсипе от небето ясно че е дяволска сватба[9] туй лош ли ти е късмета всички нещастия ти се струпват на главата в такава нощ навън вали като из ведро а оня ми ти огромен Хюсрев бей с трясък се срутва на пода сакън дали не умря дали тая луда глава Ялчън наистина го застреля или небето се разцепи откъде се взе тоя проклет дъжд като из ведро като запръска надвечер рекох си благодаря ти, боже! дано цяла нощ вали та Хюсрев бей да ме остави на мира няма да му се излиза в такова време ама науми ли си всичко ще овършее за да ги намери тия мъжища от улицата ги довлича той и няма край не спира и не спира ами стават все повече и повече изведнъж клекнах по средата на стаята такъв страх ме хвана с десетина мъжища да влезеше Хюсрев бей в този миг пак щях да съм благодарна на бога че е той защо ще речеш ами защото ако не е той или някой друг ще е дъртата вещица знам си аз със сигурност ще дойде толкова години откак спя в стаята й зиме в студа лете в жегата не ми беше минавало през ум че ще вампиряса ама тая нощ е по-различно разцепи ли се така небето лятно време то се знае дяволът се жени а зажени ли се всичко се случва и мъртвите вампирясват всякакви злощастия те настигат разтрепервах се всеки път щом някой прозорец заблъскаше дали защото куката му се беше откачила или кепенците му се бяха отворили не знам сърцето ми подскачаше лудо лумбу-у-р лумбу-у-р стоях и примирах от страх че дъртата е отворила кепенците и е влязла през прозореца не помръдвах от ужас застинах как да ида да видя на кой прозорец са се откачили кепенците тресях се като лист не от студ разбира се потта се стичаше право в очите ми толкова е горещо толкова е задушно треперенето ми ще да е от страх от нищо друго в тая жега в тоя дъжд в това гърмящо небе имаше нещо зловещо и тая вещица ще дойде ще ми издере целите ръце с ноктите си и ще ми потърси сметка защо съм й бърсала устата с лайняния парцал ще ми рече ти си беше наумила да ме удушиш научих аз като се качих горе при бога ще ми потърси сметка за всичко кой ще ме отърве тогава кой ще ме спаси от костеливите ръце на тоя призрак като си нямам никого в тоя коскоджамити свят в оня миг вратата на стаята се отвори с трясък и направо примрях дъртата вещица непременно щеше да влезе през прозореца значи някой друг ще е отворил тая врата слава богу сигурно е Хюсрев бей не се е уплашил че ще си намокри краката и ще изстине ще влезе и ще рече „Идвай с мен!“ ама не не беше и той ами самият Ялчън стърчеше в рамката на вратата „Побързай!“ ми вика „Не се бави! Всичко трябва да свърши, сега, тази нощ!“ гледа ме с безумен поглед и не знам какво трябва да свърши още не се ли свърши вече колко нощи наред вече го прави ще стане месец откакто всяка божа нощ е с мене и всеки божи ден все ме пресреща в градината какво има да се свършва още защо е дошъл по това време и какво ще направи сам къде изчезна Хюсрев бей ами ако узнае че Ялчън е дошъл тук по това време ще вземе и двама ни да утрепе „Ела де, хайде! Не гледай толкова глупаво! Ще видиш! Ще видиш колко лесно ще е всичко! Ще те освободя! Решил съм го и това е!“ Хваща ме за ръка и докато изрека нещо ме е задърпал откак се помня някой все ме завлича нанякъде сега и Ялчън като ме затегли та право в стаята на Хюсрев бей откъде знае къде е като аз толкова години съм в тая къща и веднъж не съм стъпила в стаята му а той влязъл не влязъл и знае накъде да върви бог знае Хюсрев бей кой сън вече сънува до главата му мъждука някаква светлинка като от кандило Ялчън посяга и тутакси намира пистолета в чекмеджето и той проблясва в ръката му черен и лъскав Ялчън го стиска и започва да крещи с цяло гърло а гласът му ечи също толкова силно като гръмотевиците които се сипят от небето „Ставай, дъртако! Ставай, ти казвам! Свърши се вече твоята — но искам да знаеш защо ще умреш! Да не се заблудиш, че за някой друг грях си се запътил към ада!“ Хюсрев бей е огромен може ли толкоз лесно да се надигне от леглото си ама знае какво има в чекмеджето си и едва отворил очи посяга към него само че пистолетът отдавна е в ръцете на Ялчън и току проблясва зловещо при всяка светкавица раздираща небето Какво? Какво става? Не съм ви казвал да влизате в стаята ми! „Хубаво си отвори очите, Мелек, и гледай, гледай какво ще стане! Дойде краят на робството ти!“ Хюсрев бей като подскочи и като се изправи в кревата с оня ми ти смешен кюляф на главата и с дългата си роба честна дума след толкова години за първи път ми идеше да му се изсмея в лицето на гадния му морук Каква е тая работа? Ти да не си луд, бе! Да не си си загубил ума? „Толкова е лесно — само един куршум. И вече ще си свободна!“ Пат! Па-а-т! Небето ли се срути върху ни господи що за гръм беше това „Освободи се!“ Какво ти освобождение божичко мили главата на Хюсрев бей се облива в кръв и клюмва чаршафите и дюшекът плувнаха в кръв също като в оная нощ само че тогава моята кръв от моите слабини се беше пропила в огромния креват на старата цяла локва как да я измия сега какво ще кажа на слугинята Емсал не съм го направила аз синът ти беше той направи всичко сетне метна стареца като чувал на гърба си и целият се обля в неговата кръв и ми вика „Хайде върви пред мен! Отваряй ми вратите! Запали лампите!“ Щели сме да го погребем под дървото в градината и чак тогава съм щяла да се освободя да се о-сво-бо-дя как пък не сега още по-здраво ме хванаха в капана а навън в градината небето се изсипва върху ни страшен порой измива цялата кръв от нас а дяволът се кикоти ли кикоти като ни гледа отгоре вдигнал е дяволската си сватба брули белите цветчета на дървото върху калната земя ама Ялчън дори не забелязва гази през тях а после като заразмахва лопата а аз застинах и цялата треперя като лист „Ти си стой там! Само гледай! Това, което заравяме, е робството ти! Робството ти заравяме сега!“ Роб-ство-то ти… нека да съм си робиня до гроб само да не гледам това много ме е страх краката не ме държат коленете ми се подгъват замръзнала съм цялата как оня ми ти топъл ветрец изведнъж се обърна на леден северняк божичко защо ли дойдох тук защо дойдох на тоя свят божичко мили по-добре да не се бях раждала писна ми тоя свят боже мразя го мразя да треперя моля те вземи ми душата да се отърва поне божичко мили не издържам ще падна не мога повече вкопчвам се здраво в дървото прегръщам го като да е човек отнасям се при някакво далечно дърво и някакъв далечен човек някога много отдавна много надалече един човек който ме обича при едно друго дърво по някое друго време Ялчън най-сетне покри гроба с пръст беше заровил Хюсрев бей и ме метна на рамо внесе ме в къщата по същия начин както го беше изнесъл него оттам и ме сложи да си легна „Вече можеш да си поспиш! Успокой се и заспивай! Вече си свободна! Свършиха се мъките ти! Утре ще заминем оттук!“ Чия мъка е свършила моята ли коя съм аз че теглото ми да свърши с убийството на един човек така си и седях цяла нощ в мокрите дрехи докато съмне разтреперана от студ не се сетих да си съблека прогизналите дрехи бог знае колко дни и нощи след това ден след ден нощ след нощ изгарях в треска все в същата тази стая докато дойдат жандармите да ме приберат така и никой не ме потърси не попита за мене къде къде беше онзи ангел хранител дето ме „освободи“ онзи дето ми рече „утре ще заминем“ не ме взе не ме отведе дойдоха единствено жандармите и ме отведоха след това се озовах в затвора не знам как и защо стана казват убила съм мъжа си оня ми ти огромен Хюсрев бей с калпака на главата и с роклята в кревата аз ли съм го убила аз ли съм проляла кръвта му дето течеше и се смесваше с дъжда Ялчън тогава какво направи и за какво го направи да ме о-сво-бо-ди така ли така казва ама ме затри изгори ми душичката той най-много от всички сега и да разкажа всичко както си е било кой ще ми повярва ще се намери ли някой да каже „Мелек, ти не си виновна!“ и да се закълна ще ми рекат коя си ти че да ти приемем клетвата хеле пък оня с каменното сърце в черната дреха оня там дето седи най-горе и ме гледа изпод вежди съдията той ли ще ми повярва как ли пък не толкова е гаден само да каже нещо и всичко замръзва сковава се от студ като да е люта зима мога ли да си отворя устата пред него то пред кого ли можех досега и да го направя каква полза казват ми „говори“ какво да им разправям те нали всичко казаха нали толкоз народ се извървя и се закле нали един по един разказаха как са ме оправяли и как Хюсрев бей им е казвал как да го правят това „Жертвата упражняваше ли някакво насилие над обвиняемата пред вас?“ „Не, господине. Само казваше какво трябва да прави.“ „Обвиняемата възразяваше ли, противопоставяше ли се по някакъв начин?“ „Не, господине, само изпълняваше каквото дъртият, пардон, убитият й кажеше.“ „Обвиняемата показваше ли по някакъв начин, че не е съгласна да изпълнява желанията на убития?“ „Не, господине.“ „Обвиняемата предлагала ли ви е да избягате заедно от мъжа й или да го убиете или нещо подобно?“ „Не, господине. С нея изобщо не сме разговаряли. Тя само повтаряше каквото морукът казваше, май на френски.“ „Колко пъти сте били в контакт с обвиняемата?“ „Пет-шест пъти.“ „Запиши, момичето ми, каквото казва свидетелят, пет-шест пъти съм бил в сексуални отношения с обвиняемата пред очите на мъжа й, без да й е оказвано никакво насилие.“ Не го доведоха пред съда оня първия мръсник какво ли щеше да каже ако го бяха изправили пред съдията щеше ли и той да отрече как ме би с каиша си ще отрича то се знае нали всичките бяха дошли уж да признаят истината а се страхуваха все с наведени глави стояха уж че са засрамени ама когато ме напъваха никакъв срам нямаха „Как приехте това положение да имате сексуални отношения в присъствието на други?“ „От простотия, господин съдия… Когато човек е млад… Пък и момичето…“ „Момичето какво?“ „Отде да знам, че не го е правела по свое желание? Беше облечена в същите неща… както ги гледаме по списанията…“ „Запиши, момиче, показанията на свидетеля — момичето беше облечено също както в порносписанията… Правеше го с мен по собствено желание. Направих простотия, за което съжалявам.“ Хюсрев бей вадеше дрехите от сандъка и ги галеше мачкаше ги в ръцете си целуваше ги преди да ме накара да ги облека копринената рокля гащите накъдрените ластици с червените дантелени розички дето ми ги нахлузваше на бедрата галеше ги като че ли са живи целуваше даже чехличките ли сарайските пантофки ли де да ги знам какви бяха ония папучки караше ме да обувам ония мъничките обущенца с които едвам се крепях на краката си и които ми стискаха ужасно по цял ден ме караше да ходя с тях за да съм се поклащала грациозно Виж им токчетата само! Целите са се напукали! И защо, мислиш? Защото си ги разтъпкала вече… Tu es ma concubine…[10] Отсега нататък да не съм те видял да ходиш боса из къщи, денем ще носиш старите кожени ботушки на майка ми! и те как ми стягаха също като миниатюрните чехлички но той нарочно ме караше да ги нося и не само тях винаги ми нареждаше какво да обличам и какво да не обличам Няма да обуваш тия ботуши тия рокли ще обличаш никакво бельо няма да слагаш всичко трябваше да бъде както той нареди а когато вечер ги водеше ония мръсници сам ми боядисваше лицето устните очите с треперещите си ръце сетне започваше да ми повтаря „розата ми, розата ми“… Роза си ми ти! А сега отметни глава назад и се изкикоти! Да се смея ли да плача ли не знам ама за да не дойде да ме зашлеви опитвам се да се засмея някак си Това за смях ли го имаш, проклетнице? Казах ти да се засмееш кокетно, с желание, похотливо, да ти се видят зъбите! Не ме гледай на инат! Че ще ти дойде изневиделица като ме засърби ръката! Аз не го правех на инат ами щото наистина не знаех какъв трябва да е тоя смях който му се искаше що да му се инатя като с бой и ритници кога да е ще ме накара да направя каквото иска винаги става на неговото и това е то защо ми е притрябвало да се инатя по-добре да се помъча да му угодя иначе като се разгневи не можеш го спря ама толкоз мога и туйто Ce n’est pas trop mauvais oui, oui, c’est ca! C’est parfait! Ma Josette! Ma poupe! Ma deesse![11] както е коленичил и навел глава пред мен ще речеш аз съм султанката той е робът Dis que tu m’aimes dis-le! Je t’adore! Кажи сега Je t’adore![12] „жатар“ ли е какво е не ми се обръща езикът да го изрека бог знае само на кой език ги дрънка тия безсмислици Господ да те накаже! Не го казваш както трябва! Проклетница! Ей сега те утрепах! тозчас на място да ме убиеше кой ще му каже нещо кой ще се загрижи за мен като си нямам никого паднала съм му в ръцете нито някой ще ме потърси нито някой ще пита за мене даже и пастрокът ми изчезна откакто Хюсрев бей се ожени за мен и му плати башлъка за булката толкоз време не се е мяркал никакъв ще речеш имам майка ама от нея открай време никаква файда няма и първата му жена на Хюсрев бей хем богата хем знатна хем всичко си имала и старата я наричаше „перлата на Истанбул“ ама и тя взела че се хвърлила в морето и дъртата вещица го е знаела това ама пак никой нищо не е могъл да му направи на тоя мръсник сега ако ме хване и ме удави в морето няма кой ни да ме търси ни да пита за мен какво мога да направя аз срещу такъв големец и през ум не ми е минавало да го убия какво ме интересува дали ще го оставят да живее тоя дето го е убил вярно че Ялчън е малък и нямало да го обесят само аз съм щяла да висна на бесилката че кой друг то се знае нито пистолета съм докосвала нито мъртвото тяло на Хюсрев бей ама на кой друг да стоварят вината ако не на мен като съм сираче без баща и няма кой да ме пази кой да се грижи за мен така ще стане разбира се щом и собствената ми майка няма грижа и е по-лоша и от пастрока ми какво да се прави като са го убили баща ми на нивата и съм останала сама и безпомощна станалото — станало нищо не може да се направи имаше и един старец кой ли беше къде отиде остави ме и той гласът му дрезгав прегръдката му мека още звучи песента му в ушите ми хем ме зове приятелски хем ми говори а старецът сякаш ту пее ту плаче и все не мога да разбера каква е истината

имаш ли си юрган, дюшек, възглаве

имаш ли си място в тоя голям свят

имаш ли си дом да те чака и зове

камъкът ти е възглаве, полегни и не тъжи

подай ми ръцете си да ги хвана ръцете ти

къде останаха ръцете ти ръцете ти къде са

чии ръце на кого ръцете що за ръце ме хванаха кои ръце ме удряха кои ме стискаха до болка чии ръце ме насиниха цялата най-лоши са обаче ръцете на дъртата нейните костеливи грабливи ръце с дълги като на вещица нокти и пак аз да й ги режа боже не стига че по десет пъти на ден й преглъщам лайната ами и това да правя сякаш нямам друга работа на никой да не дава господ ама като му се скапва тялото на човека и душата му и тя става май от лоша по-лоша режа й ноктите къде ще ходя иначе пак аз го отнасям като ме сграбчи за ръката месата ще ми откъсне цялата ставам в синини а и намира кусури „Много дълбоко ги отряза, проклета селяндурко, ще ми разкървавиш кожичките, един маникюр не можеш да направиш като хората!“ де да знам какво е туй дето го казва не знам какво да направя ама така ми е писнала че няма да ми мигне окото един ден да й накълцам мръсните пръсти на ситно „Къде е Марика? Къде е? Защо не идва вече? От нея по-добра маникюристка и педикюристка няма, заедно с ножичките си донасяше и всички клюки от истанбулското общество. Какво стана, защо не идва вече? Тоя пинтия и мизерник Хюсрев ще да я е напъдил. Змия съм отгледала в пазвата си, а не син!“ тръгнала да пита защо тая Марика не идва ами щото от четирсет години е на оня свят то има ли някой да е прехвърлил деветдесетте и да е още жив освен тая вещица казвам ви не я ли удуша никога няма да умре хиляда години ще живее още и на всички ще превърне живота в ад ама и тя един ден в полунощ тихичко предаде богу дух без звук без стон тялото й така се смали като на дете цялата студена като лед пак на мен се падна да й режа ноктите опънахме й краката слугинята Емсал й върза ченето отдолу завихме я с бял чаршаф от главата до петите Емсал нито се разплака нито нищо само каза че ще иде да доведе оня богохулник и излезе от стаята а аз се шашнах не знам какво да правя за пръв път виждам мъртвец и седя с него в една стая гледам и Хюсрев бей също се изправил стои до краката и същински каменен истукан вторачил се в майка си под мъртвешкото платно не помръдва ни да кажеш че страда ни да кажеш че се радва нищо не можеш разбра по лицето му безбожника му с безбожник както му вика слугинята Емсал сложи две бучки захар ли какво ли беше едната на челото й другата на краката й на покойната и като се разнесе наоколо някаква странна миризма изведнъж Хюсрев бей се посъвзе и не знам какво му стана но като се втурна да рови и да преобръща всичко с краката нагоре и като подхвана жълтиците та жълтиците би ми няколко яки шамара за малко да ме събори на земята взе да ме пребърква където свари разкъса ми дрехите ама какво да види там освен гърдите ми място не остана където да не прерови а слугинята Емсал и тя си е малко луда мълча мълча па току ревна на глас ридае та се къса хем плаче хем нарежда някакви безсмислици бърбори ли бърбори нищо не можеш й разбра не знаеш кога пак ще ревне кога ще спре кога изведнъж пак ще се развика до бога мисли си че за всичко е права че всичко знае най-добре от всички сякаш е господ бог и всички само нея питат сякаш не й стигаше да ме товари с каквото и дойде на ум през всичките години които живях във вилата та и на съда ме очерни като да съм най-голямата мръсница на света сякаш ще спечели нещо като че ли с плач ще отърве сина си дето крещеше с цяло гърло „Аз го убих, аз съм убиецът!“ и да плачеш и да се тръшкаш няма да се трогне тоя ми ти зъл съдия от камък е сърцето му хич няма да се смили „Синът ми, единственият ми син, е невинен, той и муха не може да утрепе. Какво вземане-даване може да има той с Хюсрев бей? Учеше си в интернатното училище, от години очите му не е виждал даже. Господинът пък, той не излиза от къщи, с никой не приказва, по цял ден си седи затворен вътре с това момиче. Господ знае дали изобщо си спомня, че имам толкова голям син като Ялчън. Напоследък и умът му не беше много в ред на горкичкия. Бая поостаря. Всичкото тая мръсница го е сторила. Както му взе акъла на моя господар, така завъртя и главата на мойто момче, на Ялчън. Ама то не може да убие никого. Туй момиче орезили целия род на пашата. Тя и моя Ялчън го е съблазнила, така ще да е. Не остана мъж наоколо, с който да не е легнала!“ „Лъжа! Недей да лъжеш, майко! Аз го убих оня безсрамник!“ „Ох, чедо, ох, милото ми! Съвсем си загуби ума!“ „Последно предупреждение на обвиняемия — ако още веднъж се намеси в заседанието, ще му наложа наказание!“ ах тая Емсал да имах повече акъл в главата си нея да бях убила вместо да се чудя как да удуша дъртата а после и сина й дето ми изкара акъла като тупна от дървото в градината дето ми отрови толкова лета да не мога да изляза в градината заради него а накрая и той като останалите ме опъна ама сякаш ми беше малко та ми докара и тая беля на главата сега и откъде му хрумна мили боже да бяга с мен за толкоз години ни съм го погледнала ни съм му се усмихнала ама аз съм била най-пропадналата то за какво ми е да зарязвам законния си съпруг и да хуквам подир туй голобрадото момче пък и полза никаква Хюсрев бей ще съобщи на полицията и на жандармерията и ще ги накара да ни хванат после само гледай на какво ще ни направи пред нищо няма да се спре о-сво-бож-де-ние било какво ти освобождение лесно ли е да убиеш човек и после да избягаш ей тъй на̀ убиваме го заравяме го и се освобождаваме тъй ставало то уби го заровихме го и кво да не би да се освободихме намериха го като сами да са го зарили там под нацъфтялата магнолия няма отърване от злото аз ли не го знам и то с моя прост акъл а той уж бил учен и ме пита отгоре на туй защо съм го била правила „Защо го вършиш това? Удоволствие ли ти прави с чуждите мъже… Искаш ли го?“ то да не би някой да ме пита мен да не би Хюсрев бей да ми е рекъл някога „Мелек момичето ми ако искаш да не ти ги водя тия мъжища та да си легнеш и да си поспиш спокойничко в леглото си“ после Ялчън ще ме пита защо съм го правила ами как иначе как да не го правя като после Хюсрев бей ще ме унищожи ще ме попилее „Ако не искаш да го правиш, защо се примиряваш с това насилие?“ какво друго мога да направя освен да се подчиня само си приказваш ей тъй на̀ какъв смисъл има да ме питаш тогава? „Ела, ще те отведа оттук. Да избягаме двамата. Ще бъдеш свободна!“ да бе щяла съм да бъда свободна какво ти освобождение кой е Ялчън та да ме освобождава сина на слугинята пък и той като другите връз мене нали щеше ме освобождава да не беше правил тогава всичките ония неща дето Хюсрев бей му нареждаше да прави да не бе коленичил и като куче да ме облизва тук и там а после върху кревата и той като всички останали пък бил ме обичал каква обич е туй а и какво изобщо значи любовта Ялчън само за това говори обаче не е ясно какво е това дъртата уж се любила в беседката с розите и все повтаряше „Отдадох му се!“ как да не се предадеш като оня ще те зашиба с каиша си където свари същия като пастрока ми и Хюсрев бей седи в креслото и се кикоти и това ако е любов да вървят по дяволите и любовта и Ялчън щото лъжа са били приказките му че щял да ме освободи защо ли ще речеш ами на̀ виж къде сме сега и двамата зад решетките в затвора сме и отгоре на туй ще ни бесят колко години минаха откакто Хюсрев бей започна тия работи колко мъже минаха през мен дори не ги и помня вече ни един не ми се изпречи посред бял ден в градината само тоя лудият Ялчън като се изтърси отпреде ми от клоните на разцъфналата магнолия сърцето ми щеше да се пръсне изкарах си акъла откъде да знам че бил Ялчън помислих го за оня от предната нощ как е успял да влезе в градината ами ако ей сегичка ме повали тука „Не се плаши, Мелек, не ме ли позна?“ как да не съм го познала познах го помня и всичко което стори миналата нощ обаче как е успял да влезе в градината как е разбрал името ми даже и Хюсрев бей не ме наричаше по име никой не ме наричаше по име „Аз съм Ялчън… дето веднъж играхме на гоненица с теб…“ верно така си беше гонихме се оня ден като тупна от дървото отпреде ми не се сещах как иначе щях да му избягам Ялчън бил значи оня Ялчън такъв левент станал та ме оправи снощи ама от предишния до сегашния Ялчън с колко мъже съм си играла най-голямата уличница съм по-лоша даже отколкото говорят за мен сега този пък ми говори за гоненицата знам ли кога съм я научила не помня вече „Спомняте ли си ония минали дни?“ кво, кво, кво да съм ги правила ония „минали дни“ щом казва така нещо лошо ще да е то се знае ама не ги разбирам също като гяурските думи на Хюсрев бей нищо не можеш им разбра то дните могат ли да са минали или сегашни дни всичките са си едни и същи „Колко си се разхубавила, Мелек! Още по-красива си станала отпреди!“ глей му приказките и разбери кво иска да ти каже колкото и да си напъваш мозъка няма да можеш играе си туй момче с мен сякаш не му стига каквото ми направи нощес ами сега ми пробутва и разни купешки приказки хубава съм била красива съм била колкото да ми размъти главата а на мен ми се иска само да се свия под някое дърво и да си заспя сама както едно време много много отдавна както в самото начало кога ли е било то когато заспивах под едно дърво и сънувах един и същи сън откакто се помня сънувах го като задрямвах в мазето на Нериман ханъм или в тоя огромен конак а в мазето няма дърво разбира се обаче като го видях в градината на къщата още първия път си помислих знам ги отнякъде аз тия дървета помня ги отнякъде още отпреди да дойда в Истанбул още от село ама какво ли е останало оттогава в спомените ми само един далечен глас да ми пее и едно дърво насред полето

върху прокълната земя

не прораства синя теменужка

не замръква в пустинята

живелият насред градините

заспивай сладко не тъжи не страдай,

нани заспи ми детенце без сън

не оставай сиротно босо голо и гладно

съдбата е богатството на бедния

ако те вдигна ще се изправиш ли

подай ми ръцете си ще те хвана

ръцете ти къде са ръцете ти къде останаха

онова дърво имаше бели цветчета също като това но по-дребнички сипеха се като снежинки и старецът ги изтръскваше от косите ми „Ох, сирачето ми, ох! Горкичкото ми безпомощно сираче! На дядо сираченцето!“ дядо дядо дядо да така му казвах но къде отиде дядо ми така и не ми се притече на помощ само ми казваше чедо сирачето ми плачеше и пееше тъжната си песен дядо къде изчезна изведнъж къде си сега помня как ме прегръщаше как заспивах сладко-сладко в топлата ти мека прегръдка помня как махаше малките бели цветчета от косата ми къде си сега къде отиде единственият който ме пазеше отиде си и той остави ме и на подлата ми майка и на пастрока ми не знам къде си само чувам песента ти дрезгавия ти старчески глас къде ме изостави накъде замина не знам „И аз остарях. Ще мина и ще си замина. А тия пъзливци, дето убиха баща ти, ще си останат“ кой го уби защо го уби кога го уби а ти къде замина дядо или и тебе те убиха „Да беше момче, мъничето ми. Да беше мъж, щеше да отмъстиш за кръвта на баща си. Ех, защо не беше мъжко…“ ох дядо дядо да бях мъж нямаше да оставя неотмъстена кръвта на баща ми още там на място щях да го убия страхливеца който го затри насред нивата иска ли питане да бях мъж щеше ли да ми се случи всичко това а̀ да видим щях ли да тегля всичките тия мъки дето ги претеглих да бях мъж щях ли да оставя да те убият и тебе същите негодници сигурно е така и теб са те убили те пастрокът ми ли те уби кой ли да бях мъж да съм го посякла да бях мъж щях ли да търпя без да гъкна всичките му побоища и ругатни как не щях да си сваля каиша и отпървом да го набия едно хубавичко а сетне да го накълцам на ситно „О-о-ох, да беше момче, милото ми сираченце!“ Да бях мъж а не злочесто момиче щяха ли да ми сторят всичко това щяха ли да ме насилват един подир друг щях ли да се свивам така и да се примирявам толкова лесно щяха ли тъй на̀ да ме осъдят и да ме провесят на бесилото да бях мъж още тогава щях да го убия Хюсрев бей бе дядо на Ялчън ли щях да оставя да го убива мръсника ами-и-и щях да грабна пищова от ръцете му и аз да го гръмна пък ако щат да ме бесят да ме бесят но щях да увисна на бесилката с честта си а не като сега да ми пише курва на челото и така да ме затрият на въжето „А-а-ах, защо не беше момче, милото ми сираче?“ но като бог ме е създал жена и така ме е орисал да убият баща ми на нивата и без да се разтакават много и дядо ми да ми отнемат още докато съм бебенце и нищо не разбирам и да не знам накъде е заминал и той един ден само да чувам как песента му и дрезгавият му глас ме викат при себе си да усещам топлата му прегръдка под едно разцъфнало дърво и да помня как маха едно по едно посипалите се по косите ми бели цветчета такава ми била съдбата ама що за съдба е това можеш ли да се бориш със съдбата си да й се озъбиш случи се каквото господ ми е отредил да стана грешница и да ме обесят какво друго да стане също както ми е било писано да убият баща ми майка ми да се ожени за пастрока ми а дядо да ме зареже единственият който се грижи за мене който ме обича старичкият ми дядо чиято песен ме омайва и зове дядо ми в когото съм се сгушила и който едно по едно маха белите цветчета от косите ми дядо ми когото проклинах че ме е изоставил като малко бебе и е заминал нанякъде ама и той сигурно е склопил очи или са го убили като баща ми или сам е предал богу дух не не не ме е изоставил нарочно в ръцете на пастрока ми не го е искал не ме е прежалил не ме е пожертвал не не не ме е прежалил сигурно ще да е умрял също като баща ми в бял покров са го завили песента му свършва и моят живот свършва всеки миг ще свърши на бесилото но тая песен никога няма да свърши никога няма да свърши

не можеш ли да отвориш капана на смъртта

не можеш ли да го отвориш и да избягаш

ако те пуснат на воля няма ли да отлетиш

прекършени ли са крилете ти ръцете ти строшени ли са

там имаш ли възглаве завивка и легло да си полегнеш

имаш ли свое място в този голям свят

зад зелената ограда на клоните

чака ли те любимия

има ли зеленоглави патици в езерата ти

и плаче и пее и сълзите се стичат от очите му и ме гали по злощастната ми глава сгушила съм се в топлата му прегръдка в меките му ръце не е като другите старци добър е той защото ми е дядо замина си от този свят ама ми остави песента си да ме вика да ме зове не ме оставя на мира тази песен не ми излиза от главата идва и ме намира посред бял ден под бялото нацъфтяло дърво и посред нощ когато подлите мръсници си отидат когато Хюсрев бей си легне с нощната си капа и с робата си тогава идва песента и ме сграбчва в кревата ми

остаря ли петнайсетгодишна тополчице

нямаш ли вече сили, немощ ли те налегна

и ти ли като дядо си рано си станала

и ти ли катодядосикатодядосикатодядоси

събуди ли се облегна ли се на каменното възглаве

съсухри ли се изгоря ли като грешница

ветровете ли разпръснаха пепелта ти

ще излезеш ли отново да се поразходиш

а като излезеш ще погледнеш ли към планината

ако те повдигна няма ли да се изправиш

подай ръцете си подай ми ги

подай ми ръцете си

ръцететиръцететиръцететикъдеса

подай ги да те хвана

ръцететиръцететиръцететикъдеса

когато се кача на бесилото нечии други ръце ще затегнат примката около врата ми сетне ще дръпнат въжето а аз ще протегна ръце и като не намеря за кого да се хвана сигурно ще чуя призивната песен защо ли ами защото имаше ръце галеха ме нежно докато бях малка едни горещи ръце ръцете на дядо ми ръце които не убиват и не стискат до болка а ме галят с любов галят ме галят ме галят ме с любов обичал ме обичал ме обичал ме любов любов кой казваше това Ялчън може и от някой друг да съм чула за тая любов не й вярвам на приказките на старата вещица за любовта й в беседката насред розите на нито една дума не и вярвам само на ръцете на дядо ми и на думите на Ялчън но не му разбирам езика какво ли наистина означава любовта ами тя е песен песента на белокосия ми дядо неговия дрезгав глас… това е любовта

Ялчън от къде да го знае това?

[1] Така. Изяж ме. Това е роза. — Б.пр. ↑

[2] Ама и тя беше една стара курва. — Б.пр. ↑

[3] О, Жозет, моя мила малка Жозет! — Б.пр. ↑

[4] Изчезвай, идиотко! — Б.пр. ↑

[5] Малката ми кукличка. Колко си хубава… Измамила си ме, курво!… Върви си. — Б.пр. ↑

[6] Портиер. — Б.пр. ↑

[7] Не искам теб! Ти не си Жозет! Курва! — Б.пр. ↑

[8] Стига. — Б.пр. ↑

[9] Според турските народни вярвания, когато дяволът се жени, се изливат проливни дъждове и джиновете отвличат онзи, който стои под дъжда. Обикновено се имат предвид априлските дъждове, които иначе се смятат за благодатни. — Б.пр. ↑

[10] Ти си моята наложница… — Б.пр. ↑

[11] Не е много зле, да, ето това е! Отлично! Моя Жозет! Кукло моя! Богинята ми! — Б.пр. ↑

[12] Кажи, че ме обичаш, кажи го! Аз те обожавам! — Б.пр. ↑

Записките на Ялчън

Нищо не каза. По време на съдебното заседание думичка не обели. Макар че аз съм виновният. Аз го убих. А не както казват всички. Тя не искаше да го убиваме, никога не е искала. Сега вече разбирам, много добре го разбирам. Но тогава си мислех друго. Смятах, че го иска. Макар да беше само мое желание, не нейно. Когато се уплаши да избяга с мен. Хюсрев бей непременно щеше да ни намери… Затова реших, че ще го убия — за да е свободна. Друг изход нямаше. Да се о-сво-бо-дя! Произнесе го на срички. Беше съвсем нова думичка за нея, току-що научена, май още не я разбираше и изобщо не знаеше смисъла й — о-сво-бож-де-ние! И аз реших, че това нейно заплитане на езика означава „Да“ — „Да, убий го!“, а просто е заеквала от объркване. Крещях колкото ми глас държи, че аз съм убиецът, но чувствах ли се наистина такъв? Не! И сега не знам как се става истински убиец, какво чувства истинският убиец… Бил съм убиец, извършеното от мен било престъпление. Това е сякаш някаква ужасна, невероятна история и няма нищо общо с мен, изобщо не се отнася до мен. Не е и кошмарен сън. Защото и сънищата по някакъв начин имат връзка с реалността на човека, който сънува. Да, убих човек. Съзнателно, преднамерено. Да. Точно така е. И въпреки това убийството няма нищо общо с моята реалност. Смаях се, когато на съдебното дело нарекоха извършеното от мен престъпление. На предните разпити все се опитвах да поправя грешките им, изобщо не взех на сериозно обвиненията срещу мен. За първи път чак по време на процеса ми дойде на ум — аз престъпление ли съм извършил? В никакъв случай не съм, само се опитах да освободя Мелек. Затова повярвах и в необходимостта да убия човек. И това е всичко. Това може ли да се нарече престъпление? Да направиш каквото трябва… Сега си мисля, че ако бях тръгнал наистина да правя нещо престъпно, сигурно трябваше да постъпя съвсем иначе. Да премахна трупа — може би трябваше да го хвърля в морето. Да унищожа напълно следите от кръвта. Или най-малкото, да взема някакви мерки да не ме хванат. Да се махна нанякъде, без да чакам Мелек да оздравее. Дори не ми минаваше през ум. Другите може да не го разбират и изобщо да не ми вярват. Някой може дори да каже, че съм глупак. Не знам, може и така да е. Аз пиша само каквото е станало, пиша самата истина. Бях готов да направя всичко, без значение как ще свърши за мен. Тогава изобщо не си мислех дали е важно или маловажно. Дотолкова се бях отделил от себе си. Не го убих, заслепен от някакъв гняв. След като веднъж вече бях взел решението, планирах го много дълго. Защо и как ще го направя… как ще погреба дъртофелника под магнолията. Как Мелек специално ще присъства на погребалната церемония (да, беше си точно това — погребален обред!). Това бяха най-важните моменти на планирането, от които не можех да се откажа. Изобщо не си мислех, че ще оставя кървави следи. Целта ми не беше престъпна, целта ми беше единствено да спася Мелек. Макар че в крайна сметка не успях да го направя. И така съм извършил престъпление. Но истинската ми вина е друга. Истинската ми вина е, че не успях да я спася, а я опропастих, че сега е още по-зле отпреди. Макар да се опитвах до последно, макар да се борих до последно. Макар да не приемах в себе си, че съм убиец, крещях, че аз съм убиецът. Не ме слушаха. А и тя нищо не каза. Нито веднъж не си отвори устата. Никога не говореше, само повтаряше на срички някои думи след мен. Освен думичките, които Хюсрев бей я караше да повтаря и които изричаше набързо-набързо, без да разбира значението им. Само веднъж ми каза името си, един-единствен път: Мелек. В градината. Под магнолията. Казвам се Мелек. Толкова плахо, че сега се съмнявам, дали е вярвала и на това, когато го произнасяше? Дали вярваше, че наистина съществува? И че се казва Мелек? Дали не мълчеше, защото не разбираше, че на света съществува една истинска Мелек? Сега изведнъж ми хрумна. Откога се опитвам и все не мога да разбера това нейно мълчание. Как никога за нищо не понечи да защити себе си, собственото си същество. Макар че може би жената, която се опитвах да спася, да спечеля отново за обществото, да е била наистина в небитието. Само аз да не съм забелязвал. Опитвам се да си спомня първия път, когато я видях. Затварям очи, мъча се да си спомня и не мога да уловя по никакъв начин този спомен, който ми се изплъзва. Втория път, когато я видях, си го спомням много добре, но първият… напълно се е изтрил от паметта ми. Като съзнанието за смъртта — днес не мислиш за нея, а утре се е превърнала в част от живота ти, от ежедневието. Когато за първи път дойде, беше едно такова момиченце… невзрачно, разсеяно и само го юркаха да върши всичко. Безлично. То и никой не се интересуваше от личността му. Не ми идваше дори на ум да го попитам как се казва. Вярно е, че и аз тогава си бях хлапе. Пък и по-малко от нея. Но все пак питах как се казваха децата, с които си играех на улицата. А да питам за нейното име — не си и помислях дори. Майка ми го беше казала и без да я питаме. Разправяше ни всичко, което ставаше във вилата, говореше си, знаейки, че дори в повечето случаи не я и слушахме.

„Днес доведоха едно момиче да гледа госпожата. Казвало се Мелек.“

Майка ми наричаше дъртата „госпожата“. Във вилата само тя продължаваше да я нарича така, никой друг. Изобщо не ми се стори интересно, че било дошло някакво си момиче Мелек да я гледа. Още повече че беше от прислугата, а аз се считах за нещо по-горно от тях. Вярно, от година-две не се свърташе никаква прислуга във вилата. Само през деня идваше една жена да чисти. Кажи-речи, всичко беше на гърба на майка ми. Но аз не я смятах за слугиня, ако ме питате. Беше Емсал, която от четирийсет години живееше във вилата и се грижеше за всичко. Там беше отраснала. За разлика от баща ми. Но и той от четирийсет години си беше градинарят Хюсмен. Майка ми я задомили за него, когато вече младостта й била доста попреминала. Аз пък се бях родил и израсъл в пристройката, но се опитвах да го скрия. Като един надут единайсетгодишен хвалипръцко, даже сам си бях повярвал, че съм от внуците на пашата и се перчех с това в училището. Като че не влизах тайничко във вилата и не обикалях скришно зад фотьойлите, а все едно че си живеех преспокойно в нея и когато си поисках, можех да се плъзна по перилата на разкошното стълбище в средата или да тичам на воля из огромните стаи на конака. Така им разправях на децата в училището. Спомням си, че като не знаех думите, с които да им разкажа за огромния полилей, висящ от изписания таван на горния етаж (тогава не бях чувал за „кристални полилеи“, а може и да не съм ги запомнил), а се опитвах с бедния речник на махленско хлапе да им го опиша: „Прилича на стъкло, но не е стъкло! Сякаш са събрали на едно място всички звезди от небето. Също както слънцето блести и трепти с хиляди отблясъци в морето. Заслепява те, като го гледаш. Отстрани има и едни вази като лалета, сигурно са стотина, наредени една до друга, и от тях струи светлина.“ Изглежда, че децата ми вярваха и в очите им изглеждах важен и значим. Или пък просто ми се подиграваха… не знам. Мислех си, че ме смятат за внук на пашата. След всичко това какво ме интересуваше някакво си мърляво занесено момиче, което чистеше лайната на дъртата и търпеше ругатните й, а във всяка свободна минутка тичаше да свърши работата на майка ми? Едва три години след това се замислих за името й. Но май даже и тогава ме интересуваше не нейното, а името на друго момиче.

Беше средата на лятото, когато преминах в гимназията. След като ме приеха в безплатния пансион в Галатасарай, идвах на вилата изключително рядко и бях скъсал всякаква връзка с ежедневието в кьошка и всичко, което се случваше в него. Сутрин, преди да захванат жегите, помагах по малко на баща ми в градината. Тя беше единственото поддържано място в иначе занемарената вила, която сякаш се разпадаше пред очите ми, но все пак запазваше достолепието на годините си. Само защото баща ми се грижеше за нея. Защото никой не можеше да отпрати Хюсмен ефенди, мъжа на слугинята Емсал. Защото от години се бяхме настанили в пристройката. Защото баща ми наистина много добре гледаше градината, воден от желанието да намери оправдание за това, че живеем там. Получаваше много малко пари, колкото за прехраната, но не и да може да събере за своя собствена къща. Не знам дали стопаните на вилата забелязваха изобщо каква прелест беше тази градина, но си давах сметка колко много се гордееше баща ми с нея, колко важна беше тя за него. И затова толкова обичах да работя заедно с него сутрин. Той знаеше езика на цветята, разбираше ги. Беше ме научил и мене. Баща ми, аз и цветята си говорехме тогава на този език. Следобедите ходехме с децата от махалата, бившите ми съученици, да се къпем в морето, на пустия бряг през няколко къщи, близо до вилата. Отношенията ни вече бяха по-различни, по-прости и по-приятелски. Вече не ме питаха как е къщата отвътре. А и самият аз нямах желание да им разказвам за това. С всяко изминало лято желанието ми да съм дете от крайбрежните аристократични вили се топеше все повече. Все още не гледах на вилата, изградена с крадени оттук-оттам материали от чуждестранния архитект на Долмабахче (италианец ли беше, французин ли, майка ми беше разправяла, но не помня), като на символ на един гнил, морално разложен и обречен на смърт ред. Вече не криех, че съм син на градинаря. Странно, когато ходех на училище с бедняшките деца като мен, далеч от постоянните обитатели от вилите покрай Босфора, мечтаех да съм внук на заможен паша, а след като започнах да уча заедно с децата от оная класа, за която давах мило и драго, този неистов стремеж постепенно угасна в мен и коренно се промени. Дори се превърна в своята противоположност. Дали защото разбрах, че никога няма да заприличам на тях? Дали защото, когато пораснах и акълът започна да ми идва в главата, разбрах, че няма нищо хубаво в това да приличам на тях? Не знам. Не вярвам обаче по онова време да е било второто. Наистина имаше още доста време, докато се осъзнаех. Тогава все още не бях се сприятелил с Доган и не бях чел книгите, които ми беше казал да изчета, не бях успял да проумея някои истини, които ми обясняваше с примери. Сякаш имах някакво вътрешно усещане, някаква интуиция, която ме водеше към истината. Може би и защото осъзнах, че не ще мога да накарам галатасарайските ми съученици да повярват, че съм внук на паша, така както вече не можех да убедя и приятелчетата си от квартала. Знаех само едно — ако не бях принуден, нямаше да остана във вилата и една минутка дори, при първи удобен случай жадувах да изскокна навън и да си поема дълбоко въздух. Още щом влязох в Галатасарайския лицей и научих френски така, както си мечтаех, вече умирах от нетърпение да го демонстрирам пред Хюсрев бей с неговия развален полутурски полуфренски.

Две лета подред изобщо не видях Мелек. Струва ми се дори, че изобщо бях забравил за съществуването й. Нищо чудно, като се сетя, че въобще не ме интересуваше и в детството ми, когато опознавах къщата и само гледах как да се промъкна вътре. Лятото, когато преминавах в трети прогимназиален клас, вече знаех, че старата е умряла още в края на зимата. Може би несъзнателно съм си мислил, че Мелек вече няма да е там, не, не съм си мислил, знаех това някак си, без да се замислям дори. Или просто смъртта на старата съвсем изтри Мелек от съзнанието ми, все едно че не е съществувала.

Като се върнах, видях, че много неща се бяха променили във вилата. За някои от тях вече знаех от майка ми. След смъртта на своята родителка Хюсрев бей изобщо спрял да излиза от къщи. Само понякога вечер или по-скоро нощем ходел до кафенето и се връщал. Докато разправяше това, майка ми така присвиваше устни и клатеше глава, сякаш човекът правеше нещо нередно. Излизал и в началото на всеки месец да си събира наемите.

— Чукна седемдесетака и пак сам ходи да си събира парите, пинтията, на никой не се доверява да му ги прибира — казваше майка ми и отново присвиваше устни.

Заринал къщата в мръсотия. Ония ми ти седефени фотьойли били потънали целите в прах. Майка ми какво да прави, като дъртофелникът не давал и жена да идва да чисти вече. Тя как да смогне за всичко? Да оправи двайсет стаи в оня ми ти огромен конак? И без това всички, освен две-три, които използвал, се заринали в боклуци и само мишките се гонели в тях. Кепенците по прозорците им изгнили, но Хюсрев бей не давал и пет пари. Никой не влизал в къщата. Същата вечер майка ми се оплакваше, че и „момичето нищо не похващало“. По-сетне щеше честичко да го повтаря. Но на мен тогава ми минаваше и заминаваше покрай ушите. Открай време слушах всичките й приказки с половин ухо.

Вече и градината не беше така добре поддържана — Хюсрев бей изобщо вече не излизал навън, през повечето време и кепенците на прозорците си дори не отварял. Разбрах това още преди да съм влязъл в градината, на другата сутрин, след като пристигнах, когато баща ми каза на майка:

— Е, хайде, аз тръгвам, казвай, ако има нещо да вземам за довечера.

Животът и редът във вилата явно се бяха променили много, след като и градинарската страст на баща ми вече беше излишна. Защо бе станало така? Как се беше случило? Само защото старата беше умряла, затова ли? Но тя и без това си беше на легло, пък и беше изкуфяла. А в градината не бе излизала поне от четирийсет години. Само понякога караше да я изнасят в най-отдалечения и край, откъдето не се виждаше морето, под порутената стряха на беседката, в която баща ми държеше градинарските инструменти. Пиеше соковете, които й купуваха от бакалията, като ги мислеше за шербет и по навик мърмореше:

— Емсал, по-рано по-хубаво го приготвяше шербетя.

— Какво да правя, госпожо, вече не можеш да намериш едновремешните плодове. Всичко развалиха, проклетниците! — отговаряше й майка ми, но тя дори не я чуваше. Наблюдавах ги през пармаклъците на порутения чардак и отдалече се виждаше, че си мърмори ей така, по навик, а не защото соковете й бяха безвкусни. И по безсмисления й поглед личеше, че се е отнесла бог знае къде и не забелязва нищо и никого около себе си. Как да забележи старицата красотата на градината, създадена от баща ми, когато даже не чуваше какво й говореха. Ама по онова време, докато беше жива, Хюсрев бей често забягваше в градината. А вечер си пиеше ракията на масата, която му слагаха така, че да гледа към морето. Понякога сам, понякога — с приятели. И старата излизаше често — да й „целуват ръка“, без да се интересува кой за какво е дошъл. Сега вече никой не идваше. Отначало караше да казват на всеки, който намине, че не си е вкъщи и така полека-лека отказа всички да идват във вилата. Дали пък баща ми не се грижеше за градината точно заради хората, които идваха? Или от чувството си за отговорност? Или просто защото обичаше цветята? Не знаех. Сега, като се замисля, се опитвам да разбера това. След като вече знам много повече. Може би това, че изостави градината, е било някакъв негов личен протест. Единственият му начин да се противопостави на Хюсрев бей и на всичко, което се случваше във вилата. Може би и той беше като ония пренебрегвани от развратните си съпрузи жени, които решават да избягат, изоставяйки дори децата си, и затова в своето вътрешно бягство беше зарязал цветята.

* * *

Когато онази сутрин излязох на двора да се поразходя, с очите си видях как всичко се беше променило. Градината все още не беше успяла да западне съвсем, но си личеше, че през пролетта баща ми не я беше пипнал дори. Честно казано, така дори ми харесваше още повече — загубила подредения си вид на образцова ботаническа градина. Беше много по-живописна и по-тайнствена, съвсем в унисон с къщата. Дълго се разхождах из нея. Но не като преди, когато бях малък и тайничко обикалях огромните стаи с изписаните тавани, мечтаейки си да съм внук на паша. Не се замислях, не се питах защо градината сега ми харесва много повече. Просто си вървях и подритвах от време на време по някое камъче, в което се препъвах. Усмихвах се на разлюлените от вятъра цветя, които ту се приближаваха, ту се отдалечаваха, сплитайки се в едно голямо и разноцветно кълбо. Поспирах се и поздравявах най-любимите си от тях като свои стари приятели… Съвсем по детски бродех из градината. Кой знае къде се рееха мислите ми… Не си спомням дали бяха заети с училищните ми вълнения, или бяха изпълнени с планове за лятото. Единственото, което си спомням, е, че щом я видях, все едно се строполих от небето на земята. И краката ми се подкосиха от удара. Или не, по-скоро обратното — сякаш се откъснаха от земята и съвсем неочаквано полетях. Като че ли нещо ме разтърси и ме блъсна с все сила. Сякаш се слях с мига, който изживявах. Струва ми се, че не осъзнах от самото начало какво съм видял. Стоеше под магнолията. В дълга до земята бяла рокля, приказна и тайнствена, два пъти по-магична в странното си одеяние, отколкото диво обраслата градина. Беше се подпряла с едната ръка на стъблото, като че позираше за снимка, и ме гледаше, без да помръдне. Стори ми се, че някъде вече бях виждал бялата й дреха. Може би в някой илюстрован учебник по история. Знам ли? Много по-късно разбрах, че действително е тоалет от началото на века. В онзи миг ми изглеждаше като приказна фея, сътворена от въображението ми в онази дивна градина под цъфтящата магнолия. С дълги черни коси, а лицето й — само едни огромни черни очи и нищо друго. Толкова невероятно големи, че сякаш бяха заличили всички останали черти. И през ум не можеше да ми мине, че това беше същото онова пребрадено и мърляво момиченце с басмената поличка и жилетчицата с окъселите ръкави, което бях видял миналата година.

— Ти коя си? — изстрелях въпроса си с онази детска дързост, с която понякога уплашените малчугани се опитват да прикрият лудите удари на сърцето си.

— Мелек — отвърна ми тя с неподвижно изражение.

Като я гледах, си мислех, че наистина може да е някой ангел небесен, който всеки миг може да отлети така, както е дошъл. За моите четиринайсет години това не ми изглеждаше толкова странно.

— Мелек ли?

— Казвам се Мелек.

Този път устните й се раздвижиха малко, та успях да различа и очертанията им, освен огромните очи, заличаващи всичко друго върху лицето й. Имаше доста голяма уста с плътни и месести устни. Засмя се на глупавия ми вид, с който я бях зяпнал, разкривайки раздалечените си и леко изкривени зъби. Този къс смях не се отрази в очите й, не грейна върху лицето й, смях ли беше или някакъв животински звук? Може би сега само да ми се струваше така, след като мина доста време и след като бях видял толкова много неща върху алената копринена покривка на дивана на Хюсрев бей? И да оприличавам този първи смях на изръмжаване, припомняйки си как се изкривяваше лицето й в гримаса от този полусмях, полуживотинско изхриптяване, от което раздалечените й зъби изглеждаха още по-хищнически? Колкото и да се мъча да забравя всичко, което се случваше върху дивана, от време на време споменът ме пробожда като остра болка в слабините. Понякога ги виждам и двете едновременно: приказната фея в бяло и начервената Мелек в тъмното, с разтворено отпред кимоно… Понякога сънувам точно тази Мелек. Но съм сигурен, че в онзи първи ден смехът й не би могъл да ми се стори като ръмжене, защото още не я бях видял в този образ. Както и да е, не искам да мисля за тази, а за другата Мелек, която се засмя на глупавия ми вид, сетне леко повдигна полите си, обърна се и се отдалечи тичешком. Носеше бели като роклята си, обточени ботушки на висок ток, с копчета… От смайване не ми дойде на ум да се втурна подире й и да я настигна.

Седнах под магнолията — едно хлапе, което се опитва да разгадае виденията си. Струва ми се, бях твърде голям реалист, за да разбера, че тя не беше сън или видение. И същевременно този ми здрав разум ми нашепваше, че това тъй странно облечено момиче насред тази толкова тайнствена градина, което ме гледаше толкова особено, не може да се побере в познатата ми реалност. Най-добре щеше да е да повярвам, че случилото се е едно от неразгаданите чудеса, за които бях чел в книгите. Какво друго да направя? Но реших, че трябва да разкрия тази загадка.

Не попитах нито майка си, нито когото и да било за това момиче. Исках сам да разплета загадката… Ами ако ми се беше присънила? Не ми се щеше да ми се надсмиват като на някакъв смахнат, който посред бял ден сънува чернокоси момичета в бели рокли. Нали си мислех, че може и да е сън. Надявах се да намеря повече или по-малко разумно, но все пак реално, а не въображаемо обяснение за появата на момичето. На другата сутрин я зачаках от ранни зори. Оттогава през цялото лято я наблюдавах в градината. Идваше там почти всяка заран. Не, не беше сън. Не беше и ангел, слязъл от небето. Беше само едно момиче. Чудновато облечено, със странен поглед. Стараех се да не ме види и се криех от нея, може би от някаква детска стеснителност. Скоро се убедих, че най-скришното място, откъдето можех да я наблюдавам, бе короната на магнолията. Винаги идваше при нея. Сядаше, а понякога и полягаше под дървото, но никога не поглеждаше нагоре. Даже когато магнолиите бяха най-красиви, нито веднъж не вдигна поглед към върха и не ме видя. Или аз си мислех така. Понякога тихичко си тананикаше нещо като народна песен, чиито думи, колкото и да се мъчех, не можех да чуя от високото. А много исках! Отварях си ушите на четири, провесвах се, доколкото мога от клона, върху който бях се покатерил. До мен долиташе само гласчето й, детински тъничко и звънливо. Веднъж ми се стори, че каза нещо като „и да те освободят“, но може и да не е било това, а аз после да съм си го измислил. Най ме учудваше детинското й гласче, защото изобщо не изглеждаше като дете. Не знам защо бях започнал да гледам на нея като на жена, макар в държанието й да нямаше нищо женствено, нито дори човешко. Женствеността й може да не се виждаше от пръв поглед, но я усещах със сетивата си. Сякаш беше проникнала до мозъка на костите ми. Пробуждаше нещо в мен, което ми беше трудно да осъзная. Но не онова видимо и лесноразбираемо ученическо възбуждане, предизвикано от жените в списанията, които криехме между страниците на учебниците и тайно си разменяхме в часовете по рисуване. Не, това, което Мелек ме караше да изпитвам, беше нещо неопределено, нещо съвършено различно. Приличаше на усещането, с което понякога гледах цветята. Нали бях син на градинаря — обичах цветята, колкото и хората. Понякога даже ги чувствах по-близки. Може би защото ги познавах по-добре и ги разбирах по-добре. Мелек беше като цвете. Но не я разбирах, защото не познавах такива цветя като нея. Още не бях разбрал точно какво цвете е, от кой вид. Или пък и това си го измислям сега? По-късно я оприличавах на много цветя, но дали още тогава я бях сравнявал с някакво конкретно цвете? Или го правя сега, защото знам, че ще я обесят? Цветчетата на увехналите цветя провисват като главата на обесена жена. Ако Мелек приличаше на цвете, все щеше да дойде ден, в който главичката й ще клюмне. Щях ли някога да се освободя от чувството за вина, че аз съм причината да й окачат примката на врата? Че вместо да я освободя, съм я пратил на бесилката? Че аз съм този нескопосник, който не знае какво прави, който не може да се справи дори със собствените си мисли… Първо стана жертва на бедността на родителите си, сетне на Хюсрев бей и накрая — на мене. Когато след цели две години се срещнахме отново, вече знаех, че за нейното положение не е виновен само един човек, този или онзи, а обществото. Съзнавах, че е жертва на икономическите условия в това общество. И дори се опитвах да й го обясня. Но това, което не знаех, бе, че „обществото“ — това сме ние. По онова време за мен то все още си беше само едно мъгляво и неясно понятие, иначе казано — абстрахирах и себе си, и средата си, дори самата Мелек, от обществото. Сигурно затова бях си повярвал, че като убия един жесток насилник — и ще я спася. Защото за мен той беше символ на всички насилници, не, на насилието изобщо. И защото се занимавах не с реалността, а с нейните образи, представи и символи. В края на краищата и Мелек беше един символ. Сгреших, опитвайки се да залича, да премахна не реалността, а само един неин символ, и Мелек стана най-вече моя жертва, жертва на спасителя си, който не знаеше как да я спаси… Стана жертва на едно абстрактно мислене… Но това се случи много след това, много по-късно от онова лято, когато все още я наблюдавах от върха на магнолията. Колко далеч бяхме тогава от смъртта, дори не бяхме започнали да живеем истински. Или пък аз не бях заживял все още?

Мисля, че беше любов. Понеже не знаех какво е любов, не знаех, че и това, което от дистанция изпитвах към Мелек, е любов. Бях завладян от нейната тайнствена красота. Как да я опиша с думи? Изглеждаше хиляди пъти по-красива в странните си дрехи. Хубост ли беше или пък нещо друго — и сега не мога да разбера. Можех ли тогава да различавам красивото от грозното? Не знам. Винаги носеше дълги до земята рокли с надиплени, дантелени, въздушни поли и ако се взреш по-внимателно, ще забележиш, че подгъвите им са се разпорили и провиснали на места. Имаше всякакви цветове — бели, розови, зелени, жълти… във всички багри на цветята и толкова фини, колкото самите цветни листенца. Не, не, да мисля за Мелек като за цвете не беше моя по-сетнешна приумица. Винаги ми напомняше ту едно, ту друго цвете, без напълно да прилича на нито едно от цветята, които познавах, а по-скоро на някакво причудливо растение, създадено като че ли от всичките цветя на земята. И роклите засилваха до немай-къде приликата й с цветята. После разбрах, че това са били дрехите на майка му, които от години гниеха по сандъците. Макар къщата да беше пълна с дървени ракли, а те — с безброй дрехи, Хюсрев бей нарочно обличаше Мелек в моминските рокли на майка си или пък в дрехите, които преди много години беше донесла френската му любовница и ги беше зарязала на тръгване. По селски налятото тяло на Мелек едва се побираше в тези фини копринени рокли, обтягайки ги до скъсване… Но и това осъзнах доста по-късно. По онова време още нищо не знаех — нито за дрехите, нито за собствениците им, нито пък, че Мелек е селско момиче. Даже и не забелязвах колко възтесни са й от кръста нагоре. Виждах само едно момиче като същинско цвете.

Беше само момиче… След като я срещнах в градината, бях сигурен, че няма да пропусна и думичка, ако майка ми заговореше за някое момиче. С нетърпение очаквах да спомене нещичко за Мелек, както едно време, когато клюкарстваше за всичко и всички във вилата. Тя обаче не беше вече толкова приказлива, както преди. Заговореше ли за къщата, то беше само за да изругае „морука“. Баща ми пък, изглежда, беше прекъснал всякакви връзки с къщата. Криеха даже и от мен, но аз разбрах, че си е намерил някаква работа навън. Излизаше сутрин и се прибираше вечер, претрепан от умора. То и аз не се задържах много в къщата, само сутрин тайно наблюдавах Мелек в градината. Понякога вечер, когато не ходех с приятелите си на кино или на кафене, излизах навън да изпуша скришно от нашите по някоя цигара. Минавах през градината и слизах до малкия пристан вдясно от къщата, за да гледам морето. Когато бях малък, приискаше ли ми се да погледам морето, идвах само тук, на единственото място, където ходех, без да ме е страх. Сега вече отивах там не за да се крия от някого, а по-скоро по навик. Даже по онова време, когато къщата непрестанно се пълнеше с гости, които ту пристигаха, ту си заминаваха, никой не използваше този възтесничък пристан. Лодките винаги акостираха или потегляха в морето от другото, широкото пристанищно скеле отляво на хангара за лодките. Вдясно до него имаше един малък кръгъл затворен басейн, от който преди време жените са влизали в морето, но откакто се помнех, не ставаше за нищо. А още по-надясно беше постройката, където спеше многобройната някога прислуга в кьошка. Не бях виждал да я използват по предназначение. В единия й край прибираха дървата за огрев, а останалата част беше превърната в боклучарник, където изхвърляха и оставяха да гният най-старите и непотребни вещи, които не можеха вече да се продадат. Моето миниатюрно скеле беше точно отпред. Сядах върху тесния камък и провисвах крака към морето. Ако имаше луна — дълго се взирах в лунната пътека. А през онова лято, докато си седях така сам на брега на Босфора, понякога си мислех и за Мелек, която сигурно беше някъде по горните етажи. Но невинаги. Само понякога навестяваше мислите ми. А излезехме ли с приятели я на лятното кино, я на кафене, изобщо ми изхвръкваше от ума. Съвсем по детински! Всяко нещо можеше да ме разсее! Първата вечер, като си дойдох у дома, майка ми беше казала, че Хюсрев бей често ходел до кафенето, но онова лято нито веднъж не го видях там. По-късно, след като научих истината, разбрах също, че в началото, когато още не беше се смахнал съвсем, не ходел в близките махленски кафенета, а в по-далечните. Когато си мислех за Мелек и се опитвах да разбера коя е, си въобразявах, че или е незаконна дъщеря на Хюсрев бей, или негова внучка. Знаех, че нямаше никакви деца. Майка ми все се кахъреше, че като умре старият, вилата ще остане на братовчедите и племенниците му и те, като не могат да си я поделят, ще я продадат и на нейно място ще се издигне някой висок блок. Но това момиче може да е било родено от някоя негова тайна любовница, също като в романите. Може би, докато старата беше още жива, Хюсрев бей да не смееше да я доведе в къщата. Но беше много странно, че бъбривата ми майка никога не спомена за подобно прелюбопитно събитие и се държеше така, сякаш само Хюсрев бей, и никой друг, освен него, не живееше във вилата. И макар че всеки божи ден виждах момичето от плът и кръв в градината, пак понякога ме обземаше съмнение — наистина ли къщата имаше и други обитатели? Понякога следобедите се къпехме с приятели в морето и аз плувах чак до вилата, ако нямаше обратно течение. Дълго гледах към мрачната дървена постройка с изгнилите кепенци на прозорците. Нямаше и следа от Мелек. Дори сянката й не се мярваше пред погледа ми…

Докато един ден не чух майка ми да говори за „момичето“. С баща ми бяха подхванали разговора, докато аз бях навън, и може би щяха да замълчат, ако им бях дал възможност.

— От това момиче няма никаква полза — мърмореше майка ми. — Или се затваря в стаята, или бяга в градината. Ако й кажеш нещо, гледа те, все едно не те чува.

— Може би се уморява нощем — отвърна баща ми и се засмя точно когато влизах.

Майка ми беше с гръб и не ме видя веднага. Продължи ядосано да нарежда:

— Ама си и ти! Да не би морукът да има сила за нещо? И с двете си ръце да го държи…

— Кое е това момиче? — попитах майка си.

— Кое момиче? Какво момиче? Ти къде се запиля досега?

Беше се смръщила като черен облак. Явно искаше да смени темата. Сега вече знам, че по онова време и двамата ми родители не са знаели какво точно се случваше. Но въпреки това, макар и неясно, чувстваха, че вътре в къщата става нещо много лошо. Струва ми се, че майка ми несъзнателно, с някакво инстинктивно желание да ме предпази, се опитваше да ме държи настрана от всичко във вилата.

— Онова, за което казваше, че не го бивало за нищо…

— Ами, едно момиче… Мелек! — промълви едвам-едвам майка ми и като не успя да смени темата, се опита да я омаловажи, но не се сдържа да не се намръщи още повече.

И аз, в нейния тон, сякаш въобще не ме интересуваше, я попитах:

— Коя пък беше тая Мелек?

Но сърцето ми биеше толкова силно, а-ха да изскочи.

— Не я ли знаеш, сине? Една сополанка… дето я доведоха да гледа старата госпожа. Колко години минаха оттогава?

Ченето ми за малко да падне от учудване.

— Значи, онова момиче било тая Мелек?

— Защо казваш тая Мелек? Виждал ли си я?

— Видях я веднъж в градината, толкова чудновато облечена…

Майка ми отново направи гримаса, все едно й се гадеше:

— Най-скъпите коприни на госпожата! Как не го е срам, да й ги даде на тая да ги носи!

— Нали старата умря! Каква работа има още това момиче тука?

— Не я наричай „старата“! Да почива в мир!

— Добре де, лека й пръст, щом е умряла, ама момичето какви ги дири тука?

— Аз отде да знам какво? Можеш ли разбра какви ги върши оня ми ти дъртак? Даже чистачка не пуска да влезе в къщата, а туй сополивото го държи. Оня, пастрок ли й е, какъв е, дето прилича на разбойник, идва в началото на всеки месец да си прибира паричките.

Докривя ми. Дали защото възможността тя да му е незаконна дъщеря се изпари, дали защото се оказа, че Мелек е онова същото мърляво момиче, не знам, но настроението ми се развали. Вероятно защото истината се оказа твърде далеч от въображението ми. Сякаш само за миг се изпари оня тайнствен блян, който ме изпълваше целия. Може би затова не се замислих както трябва над думите, които след това си размениха родителите ми:

— Може пък да става за други работи, за които не знаеш — намеси се в разговора баща ми.

— Какви ги плещиш пред детето! — ядоса се майка ми. Знам аз за какво още е тука това глупаво момиче — щяла да намери жълтиците!

— Какви жълтици?

— Уж госпожата имала някакви жълтици и ги скрила! Празни приказки! Ако имаше, аз щях да знам! Оня морук претърси цялата къща от долу до горе и не можа да ги намери. Ама веднъж като си го е втълпил! Уж преди да умре, госпожата казала на тая Мелек къде ги е скрила! Бива ли такова нещо? Спомням си, че в нощта, когато почина госпожата, той я затвори в стаята и хубавичко я наби! На другия ден, подсмърчайки, ми разправя: „Господарят търси жълтиците и затова ме наби!“ Само след няколко дни взе да я облича в копринените дрехи, сигурно за да му каже къде са. Разреши й да спи в стаята на госпожата, в леглото й… A момичето се оказа куражлия, не се бои да спи там! Никакви жълтици няма! Аз ли не знам!

Изведнъж ми мина през ум, че жълтиците са истинската причина за яда на майка ми към него. Ако наистина съществуваха, майка ми вероятно знаеше къде са, и ако си мислеше, че и то също знае, се страхуваше да ги вземе, докато е в къщата. Ако пък не знаеше, сигурно си вярваше, че може да ги намери много по-лесно от Хюсрев бей… минаха ми през ума най-различни предположения. Дори само едно от тях можеше да обясни защо майка ми толкова много искаше момичето час по-скоро да се махне от къщата. От друга страна, от гледна точка на дъртака, можеше да се обясни защо Мелек е още в къщата. Но какво да кажем за невероятната промяна у самата Мелек? Как така се бе превърнала в приказна фея с дълги до земята рокли? Как така всеки божи ден се разхождаше в градината и си почиваше под магнолиевото дърво, тананикайки си непрестанно някаква песничка с детското си гласче?… Дали това нейно преобразяване не подклаждаше още повече фантазиите ми, които мислех за изчезнали до мига, в който разбрах, че тази Мелек е дъщерята на бившия капъджия? Какво общо можеше да има с жълтиците това момиче от плът и кръв? Какво общо можеше да има с това дали съществуват или не? Едновременно толкова реална и нереална в мига, в който пред очите ми се превръщаше в бяла лилия, поклащаща се грациозно? Една разцъфнала бяла лилия. Да, бяла лилия! Именно в този миг от едно неопределено безименно цвете въображението ми я превърна в лилия, в едно от съвсем истинските цветя, които растяха в градината. Може би едва след като научих коя е, бях успял да я оприлича на конкретно цвете. Все още детинските ми разсъждения и представи бяха подминали с лекота подхвърлените на два пъти от баща ми сексуални намеци. Не можех да си ги представя двамата в някакво сексуално положение — нито Хюсрев бей, който, откакто се помнех, ми изглеждаше на сто години, нито Мелек, която от предишното занесено хлапе се беше превърнала в прекрасна бяла лилия. За мен тя беше някакво приказно безполово създание. И по никакъв начин не можех да си ги представя в едно легло като съпрузи. Дори и когато се върнах следващото лято и разбрах, че са се оженили (да не говорим, че тогава вече знаех повечко за сексуалните отношения, макар и само на книга). Така че онази вечер майка ми напразно се бе уплашила от приказките и намеците на баща ми — така или иначе умът ми беше зает със съвсем други неща тогава.

И сега още не знам по-близка или по-далечна бях почувствал Мелек, след като бях разбрал истината или най-малкото частичката от нея. Сигурно си бях въобразил, че за да разбуля тайната, трябва непременно да чуя песента, която тя си тананикаше тихичко? И затова може би на следващия ден така се изтърсих на земята от високия клон, на който се бях покачил. Знам ли? Помня само как се сгромолясах с трясък от магнолията право в краката на Мелек. Тя само изпищя и както ми се стори, се отдръпна леко назад от мястото, където седеше. Чудех се единствено как бих могъл да се измъкна от тази срамна ситуация, но уви, нищо не ми идваше на ум. Моментално рипнах на крака, все едно не се бях изтърсил така глупашки, а нарочно се бях хвърлил с главата надолу, и започнах да изтръсквам прахта от себе си. Чудно, как нямах нищо счупено и може би от сконфузването не усещах и никаква болка. В този момент не можех да я погледна в лицето и нарочно продължих да изтръсквам прахоляка от крачолите на панталоните много по-дълго и продължително, отколкото беше необходимо. Когато най-сетне се престраших да вдигна глава, тя се беше изправила на колене и стреснато ме гледаше. Този път не побягна веднага. Сигурно от неочакваната уплаха. И аз известно време стоях като истукан, без дори да ми мине през ум, че трябва да дам някакво обяснение, докато изтърсих първото, което ми дойде на ум:

— Каква беше тази песен, която пееше?

Не отговори. Само продължаваше да ме гледа с невероятно огромните си очи. Подритнах няколко камъчета с носа на обувката си. Когато я срещнах за пръв път, ми говореше. Сега защо ли само мълчеше?

— Предния път ми беше казала името си — Мелек.

Отново не ми отговори. Само вдигна рамене и сведе глава. Ясно — когато заговореше — побягваше, а като не бягаше пък — мълчеше. Но толкова ми се искаше да я накарам да говори. На всяка цена. Дали защото знаех, че изтърва ли я сега, никога вече не ще мога да я хвана?

— Казвам се Ялчън. Оттук съм.

— Знам. Ma’m не си й ли сина на слугинята Емсал?

Най-сетне бе проговорила! Но беше толкова странно и необичайно да чуя такъв селски говор от устата на едно момиче, слязло сякаш от илюстрациите във френските ми учебници по история, че този път аз не можах да отговоря веднага. Само преглътнах няколко пъти.

— Баща ми пък е градинарят. Той е посадил вси-и-и-чките тия цветя наоколо.

Не счете за нужно дори да погледне към цветята, които й сочех. Продължи да стои с наведена глава, само отново повдигна рамене. Стори ми се, че страхът и смущението й бяха преминали, но явно вече й бях досаден. Откакто разбрах, че тя е Мелек, всичките ми опити да се сближа с нея бяха напразни сигурно защото не знаех как да го направя и как да я предразположа. Сега се мъчех да се държа с нея като с връстник, макар да бе по-зряла от мен, но и това беше нахалост.

— Обичаш ли цветя?

Продължавах да говоря непрестанно, може би защото вече бях сигурен, че тя няма да ми отговори:

— Аз много ги обичам. Зная кое как се казва. Някои имат по няколко имена. Знаеш ли тези най-отпред какви са?

Пораздвижи се, явно се готвеше да си тръгне. Изведнъж осъзнах, че в желанието си да се сприятелим бях прекалил с дърдоренето си, така и без да заговоря за онова, което наистина ме интересуваше и което нямаше всъщност никаква връзка с цветята. Затова, преди да стане и да си тръгне, побързах да я попитам:

— Старата е умряла, а ти защо си още тука?

Замря за миг, както се беше понадигнала, после много бавно стана и без да ме погледне в очите, прошепна:

— Господарят каза така.

— Защо носиш тези рокли?

— Господарят ми ги даде! — промълви пак с наведена глава.

— Добре, ама защо ти ги е дал?

Този път ме погледна и отново повдигна рамене:

— Де да знам. Ша ги обличаш, каза.

Обърна се, очевидно с твърдото намерение да си тръгне.

Хванах я за лакътя:

— Постой, не си тръгвай веднага! Да си поговорим още малко! Ако искаш, да поиграем на нещо?

— На какво?

— Не знам… На гоненица?

— Добрееее!

Пак вдигна рамене.

— Първо ти бягаш, аз ще гоня.

В миг сграбчи полите си и побягна. Не можеше да тича много бързо с дългата си пола и на високите си токчета. Аз нарочно поизостанах малко, за да не я настигна веднага. Все едно бях баткото на някое по-малко хлапе, което трябваше да забавлявам. Протегнах ръка да я хвана чак след като обиколихме няколко пъти около дърветата и извиках колкото ми глас държи:

— Ти гониш!

Ръката ми докосна бедрото й. Стори ми се, че почувствах голото й тяло под тънката коприна. Не разбрах, а и не се замислих много защо, но ме обля някаква топлина, все едно електричество премина през цялото ми тяло. Веднага отдръпнах ръката си. Не си бях помислил, че Мелек ще е гола отдолу под полата си. Струва ми се, че едва тогава осъзнах това, по-рано не бях забелязал.

— Сега е твой ред да гониш. Аз ще бягам.

— Добре, бягай тогаз.

Затичах се, но не много бързо, за да може да ме хване. Бях сигурен, че тази игра ще ни сприятели и спокойно ще можем да си говорим за всичко. След като мина известно време и никой не понечваше да ме хване, се обърнах и погледнах назад. Мелек изобщо не беше зад мен, а тичаше към вилата. Пак я бях изпуснал. Без да успея да науча нищо повече…

След това, колкото пъти да я пресрещах, колкото и да се опитвах да я заговоря, тя никога не ми отговаряше. Бягаше от мен още щом ме зърнеше отдалеч. Ако неусетно успеех да се приближа до нея, при всеки мой въпрос само повдигаше рамене и веднага се отдалечаваше. Всичките ми усилия да се сближа по детски, по човешки с нея бяха напразни. Най-сетне осъзнах — не беше дете. Може би и никога не е била. Онова лято така и не разбрах, че вече е започнала да губи и човешкото в себе си. Или по-скоро, че й отнемаха всичко човешко. Така премина лятото.

Седмица преди да се върна на училище в къщата се вдигна невиждана и нечувана дотогава гюрултия. Или по-точно, това станало, докато ме е нямало вкъщи. Вечерта майка ми разказа всичко, но ми беше толкова трудно да проумея, камо ли да си представя как са се държали един с друг — дъртият Хюсрев бей и оня негодник, пастрокът на Мелек.

— Изтъпанил се в средата на хола, безсрамникът му, и крещи ли, крещи с цяло гърло. И блъска ли, блъска с юмрук върху седефената маса! Кого ли щял да намери на днешно време да му работи за такива пари! Вече толкоз години не била получила никакво увеличение! Щял да си вземе момичето обратно — и толкоз! Нямах думи, само застинах на мястото си! А оня като заудрял по масата — а-ха да я строши! С тия хора можеш ли се разбра по човешки! Държиш ли се с тях като с хора — и ти се качват на главата! Да те е страх дори да ги пуснеш в къщата си! Аз му бях казала да ме изчака отвън, че ще ида да му донеса парите, ама кой да те чуе? Само чакаше да се обърна — и нахълта вътре, нахалникът му с нахалник! И както му подавах петстотинте лири, като се разкрещя до небесата! Как да говориш с такива диваци! И без това момичето за пет пари работа не върши. Изобщо не се трогнах. Казвам му, щом е така, чакай да ида да й кажа да си събира багажа. Веднага ще си я приберете! Само не налагай масата! Освен това не ти ли казах да чакаш отвън! А той, представи си, с цялото си нахалство ми отговаря: „Ще чакам, където си ща!“ Да речем, тоя по рождение си е добиче, какво друго да очакваш от него! Може да бъде извинен, все пак си е прост капъджия… Ами оня ми ти дърт серсемин — да се чудиш и маеш какви ги върши! Какво да ти кажа! Тръгнах да се качвам в салона на горния етаж, да съобщя, че пастрокът й е дошъл да си прибере момичето, и що да видя? Нашичкият се дотътрил чак до стълбата и слухти ли, слухти какво става долу. Зинах от учудване! Стоя и немея! А морукът ми шепне: „Питай го, вика, да каже колко пари ще иска още!“ Вижда се, че си е изкарал акъла, дъртият му нещастник, дето едвам душа мае! Той открай време си е такъв никаквец, същински срам за рода си… все едно не го е раждала скъпата ми госпожа… абе, как можеш да се пазариш с някакъв си простак? Давай му момичето и да си се омитат! Едвам изрекох „Сакън, господарю, бива ли така!“, а той като ми се разкрещя: „Каквото ти кажа, това ще правиш, жено!“ Ще ми държи тон! Срамота! На кои години съм станала вече! Такова не бях виждала — коскоджамити Хюсрев бей да трепери от страх пред простолюдието! Бива ли такова нещо! Накъде е тръгнал тоя свят! Негодникът ще събори покрива върху главите ни, а ние какво, само да си мълчим и да си траем, така значи! Един бог и аз си знаем как слязох обратно по стълбите, как застанах пак пред това улично псе, как го попитах колко ще иска! Отвори се, земьо, погълни ме! А оня като ми се разкрещял: „Това си е чист грабеж — да карате някой да ви работи за петстотин лири! За по-малко от осемстотин — не става!“ Отгоре на това като се заперчил, фукльото му, да не дава господ! С преплетени крака пак се качвам горе, а морукът вече приготвил триста лири и ми ги подава с тресящи ръце! А-а-а, не, акълът ми не го побира вече какви ги върши тоя човек? Не си взема и чистачка дори, товари ме с цялата къщна работа, а е готов да даде осемстотин лири за някакво си моме, дето нищо не му върши!… Не, не може така… дяволска му работа! Иде ми да…

Майка ми продължи да мърмори, но аз вече не я слушах. Права беше. Можеш ли разбра какво му е в акъла на дъртия и защо прави тия работи? Какви са тайните му помисли, заради които постъпва така? И без това не разбирах нищо от онова, което бях видял в къщата от началото на лятото. И затова не възприех тази случка като някоя негова нова чудатост, а по-скоро като поредната от многото странности, с които се бях сблъсквал. Най-голямата ми загадка обаче беше самата Мелек. Ключът към разрешаването й се криеше в нея. Сигурен бях. Успеех ли да я разгадая — и за всичко останало щеше да се намери логично обяснение. Поне така си мислех. Като напук обаче не можах да я видя почти цяла седмица. Или въобще не излизаше в градината, или пък не беше, когато аз бях там. Не знам. Сега, като се замисля, ми се струва, че най-вероятно дъртакът я беше заключил в някоя стая от страх да не би пастрокът й да я отведе или пък така или иначе не й позволяваше да си подаде носа извън къщата. Все пак аз трябваше да се върна в училище, така и без да съм я видял. И не след дълго, потънал сред школската глъчка, позабравих за случилото се през лятото. Само на моменти оживяваше пред очите ми — в дългата си бяла рокля, с огромните си черни очи, подобна на лилия. По-късно взе да ми напомня на различни цветя, но през тази година Мелек бе за мен лилия.

Когато на следващото лято се върнах във вилата, разбрах, че са се оженили. Два месеца след оная патърдия на пастрока й Хюсрев бей тайно се беше венчал за Мелек, без да каже никому нищо. Даже на майка ми — тя разбрала за това едва в последния момент, когато в къщата пристигнал чиновникът за подписването на брака. Дъртакът някак си сам успял лично да уреди всички законови формалности. Извикали само майка ми и баща ми за свидетели. Жалко, че преди това тя не се усъмнила в нищо. И затова не съобщила на роднините му. А и впоследствие нищо не им казала, опасявайки се, да не би да се обидят, че не са им съобщили навреме. Така че братовчедите и племенниците на Хюсрев бей цели три години дори не подозирали, че той се е оженил. За младата му жена научили чак след убийството. И естествено откачили. Затова на делото така бясно нападаха Мелек, затова се държаха толкова жестоко и без капчица жал към нея. Никой не обичаше Хюсрев бей, нито един от тях не се натъжи от смъртта му, напротив, даже се радваха. Сто на сто съм сигурен в това. Без съмнение, ако вилата и повечето от имотите му бяха приписани на тях, а не на някаква си селяндурка, нямаше толкова да ровят и рият за смъртта му. Двамата с Мелек станахме донякъде жертви и на тяхната алчност.

Женитбата на Мелек с дъртака беше някак си нереална. Не можех да повярвам, както и по никой начин не можех и да си ги представя в едно легло. Но някак си този факт разкриваше тайната от миналото лято, лятото, през което сякаш изведнъж пораснах и се простих с детството си. Хюсрев бей беше хвърлил око на девойчето, без да го интересува разликата в годините, и бая трябва да беше хлътнал, щом бе решил чак да се ожени за нея. А когато пастрокът й отново дошъл да му иска пари, така го натирил, че оня разбойник никога повече не припарил във вилата. Два месеца по-рано това едва ли би се случило. Вярно, изедникът понечил да отвори приказка за башлъка[1], но като видял, че тия вече не минават, се пръждосал и повече не се мярнал. Така, по думите на майка ми, „оная сополанка Мелек изведнъж стана господарката на къщата“. Питам се дали, когато ми разказваше за това, майка ми вече е знаела истината? Мисля си, че да. Когато са кумували, двамата с баща ми надали са знаели нещо. Но много скоро след сватбата трябва да са разбрали, че са станали съпричастни на едно толкова грозно и мръсно деяние. Но са си замълчали — може би от срам, може би от страх? Грижата им е била най-вече да скрият всичко от мен, да не науча за това.

В интерес на истината не им е било много трудно да го направят. Онова лято се връщах вкъщи само за едното спане. Майка ми беше решила, че съм станал голяма хаймана, но не ме притискаше много. Истината обаче беше друга — не си пилеех времето, а бях с Доган и както той казваше, се занимавахме с „положителни неща“. Няма да се разпростирам много върху това. Не че правехме бог знае какво. През повечето време четяхме и за да разберем по-добре прочетеното, слушахме какво ще кажат „батковците“ от по-горните курсове в университета. Така че онова лято не научих или по-скоро не намерих за необходимо да научавам повече за историята на Мелек. Нито пък знаех как е продължила. Обичах да се събуждам рано сутрин и да излизам в градината, но не за да видя Мелек. Тя никога не слизаше там по това време и нямаше начин да я срещна. Понякога я мярвах да седи под магнолията, също като през миналото лято. Но ранните си сутрешни разходки правех най-вече за да се насладя на красотата в градината, да мога да изпълня дробовете си със свежия въздух на Босфора. При изгрев-слънце цялото небе порозовяваше, морето грейваше в златни отблясъци и настъпваше такъв покой, такава хармония, на които никога и никъде другаде, освен в градината, не бих могъл да се насладя. Вярно, така и не можах да изживея истински това усещане за съвършен мир и покой, за пълно сливане с природата може би защото сърцето ми биеше лудо сред подивялата й хубост и ме изпълваха безброй неясни и непознати желания. И все пак бях толкова близко, може да се каже — до самата граница на тази непостижима цялост — сливането със света около мен. Но и това ми беше достатъчно — да гледам капчиците роса върху грейналите багри на редките цветя, които продължаваха да цъфтят, макар никой вече да не се грижеше за тях. Ако за нещо копнея сега зад решетките на това затворено, мрачно място — това е утринната тишина в градината и цветята с още неизсъхналите росни капчици по тях, за трептящите лъчи на светлината на разсъмване. И за непрестанната сладка болка в слабините ми. Но това е нещо съвсем друго… едно твърде познато желание. Желание, което завладяваше нощем сънищата ми. И което денем се мъчех, доколкото мога, да забравя. Желание, от което се срамувах и което ме караше да се съмнявам в себе си при мисълта, че никога вече няма да имам Мелек… Не, не исках нищо друго — само да я освободя. Така е! Дори не мислех за каквото и да било по-различно от това, когато го убих. Мога да се закълна пред всеки! А на съдебното заседание казаха, че съм го убил от безумна страст, омагьосан от чара на една ужасна жена. Не е вярно, лъжа е всичко това! Ако беше така, нямаше да е нужно да го убивам. Аз мислех само за нейното освобождение. Обикнах я. Да, сигурно я обичах. Но не затова се опитах да я освободя. Не съм убил нейния насилник, за да я запазя за себе си, а за да бъде свободна. Ако не беше прерязващото ме понякога желание, щях твърдо да вярвам в това и може би щеше по-малко да ме боли, че не успях да я освободя.

Ако го бях убил през онова лято, когато при първите лъчи на слънцето бродех из градината без желание да виждам, когото и да е и без да мисля за никого, още преди ръката ми да докосне нейната, ако го бях убил, без да познавам онази, другата Мелек, сигурно сега нямаше да се терзая от тези съмнения. Но тогава не бе възможно. Най-малкото защото по онова време още нищичко не знаех. А и нямах желание да научавам каквото и да било. Миналогодишното ми любопитство сякаш се беше изпарило. Трябваше да минат още две години, преди да разбера истината, цялата истина.

Ще кажете, защо толкова късно узнах онова, което се знаеше от почти всички? Ами защото не изпитвах никакво любопитство какво се случва във вилата или какво става в махалата, затова. Лятото ми премина в „положителни дейности“. А през следващата лятна ваканция решихме с Доган да видим малко свят и заминахме на младежка бригада във Франция да берем гроздето от лозята на хората по чужбините.

Когато преминах в последния клас на гимназията и бях вече много „осъзнат“, се върнах в махалата със задачата „да осъзнавам“ близки и роднини. Но се оказах единственият, който не знаеше за случващото се във вилата. Сякаш всички от махалата бяха тайно свързани и това, което ги свързваше, бе мълчаливо поеманата от тях вина и сякаш те също така мълчаливо се бяха наговорили да пазят мълчание. Мълчаха заради общата вина, заради съучастието и общия срам… Разменяха си подозрителни погледи… Сякаш се бяха обединили срещу всеки „чужд“, който не знаеше за срама им… Може би смятаха, че знам, а може би тъкмо обратното — бяха разбрали от майка ми, че не бива да научавам. И едното, и другото беше възможно. Бях сигурен обаче, че не си говореха за това. Периодът на клюките бе минало и бе дошло времето на мълчанието, на разменяните многозначителни погледи. Как би могло да се обясни това, че цял един квартал хора — мъже, жени, всички! — си затварят очите за нещо толкова ужасяващо и грозно? И стават, макар и мълчаливи, съучастници в подобно престъпление? Когато научих истината, не можех да я проумея. Умът ми не го побираше! Сега отново размишлявам и се опитвам да преценя казаното от тях по време на процеса. Онези, които толкова време бяха мълчали, очевидно си бяха измислили по някоя удобна за тях самите лъжа: мъжът можел да използва законната си съпруга както си ще. Щом жената не се е възпротивила, щом не се е оплакала официално, никой няма законно право да се меси! Явно, че всички мислеха по този начин. Това бе обичайното за тях мислене, с което бяха свикнали от векове! Ами ония, които наместо да идат в публичен дом, отиваха при Мелек? За тях вилата може би бе публичен дом, еднолична фирма, а Хюсрев бей бе само човекът, чиято единствена работа бе да събира клиентелата? Кой знае? Но най-посрамени трябва да са се чувствали майка ми и баща ми. Сигурно от страх за хляба си не са съобщили нито в полицията, нито на „аристократичните“ му роднини. Както и да е, когато и аз на третото лято се замесих в тази история, всички бяха единни, бяха обединили усилията си в едно — да не се разчуе, да потулят случващото се от чуждите, от всеки, който посещаваше къщата, и най-вече — от мен. Свидетелите по делото бяха принудени да се явят, защото от една страна адвокатът ги беше сплашил, а от друга — трябваше да спасяват себе си, а не толкова Мелек.

Нещо в махалата се беше променило, нещо странно витаеше из въздуха. Разбрах го едва когато забелязах, че старите приятели не са ми вече приятели, че като се срещахме, не ми се усмихваха като преди. Напротив, лицата им посърваха още щом ме видеха. Поздравяваха ме крадешком, без усмивка, някак от немай-къде. Влезех ли в кафенето, разговорите стихваха, всички млъкваха, макар и за кратко, но се усещаше. Попитах ли ги нещо приятелски — отговаряха ми сухо, с половин уста и без да ме гледат в очите. Приседнех ли на някоя маса, тя тутакси се опразваше… Още първата седмица с присъщата за възрастта ми чувствителност усетих тези и някои други дребни промени в държанието на хората и размишлявайки върху тях, разбрах, че всички се притесняват от мен. Но не знаех защо. Не се сещах, че това има някаква връзка с Мелек, с живота във вилата. Умът ми беше много далеч от това, а и отдавна не се бях сещал за нея. Може би дори отново бях я забравил. Затова първото, което си помислих, бе, че ме смятаха за „революционер“ или „ляв“ и тази „лоша слава“ ме е последвала и в махалата, където това си беше синоним на „страшилище“. Макар че уж аз би трябвало да „просвещавам“ и „осъзнавам“ тези хора. Затова бях длъжен, каквото и да става, да не се отказвам, да ходя всяка вечер в кафенето и да разговарям с тях. Между посетителите имаше и рибари, но повечето бяха работници в някоя от двете фабрики наблизо. Точно каквито ми трябваха!

Най-лесно можах да се сближа с Реджеб, който беше няколко години по-голям от мен, но бяхме приятели от детинство. Освен това го смятах за разумен и стабилен човек. Обикновено сядах на неговата маса в кафенето. Другите мъже, ако не играеха на нещо, бързичко опразваха масата и оставахме само двамата. Реджеб ме слушаше, впускаше се и в спорове, но след две седмици трябваше да заминава на работа в Германия и едва ли щеше да ми е от полза в усилията ми да се сближа с останалите. Най-неочаквано обаче ми помогна в нещо друго, макар да не си го бях представял точно така. Защото ми разказа истината за нещата във вилата. Така че сега, в светлината на случилото се, може да се каже, че той наистина ми беше полезен. За последствията обаче съм си отговорен само аз. Не и Реджеб, който само ми отвори очите за истината. Най-вероятно и той щеше да си премълчи, ако не заминаваше за Германия.

Струва ми се, беше на третата седмица, откакто взех да се заседявам в кафенето, когато една вечер пак останахме сами с Реджеб на масата. Този път той сам дойде да седне до мене. Когато влязох в кафенето, неколцина ме поздравиха, но никой не ме извика да седна при тях, затова се настаних сам на една маса. След малко Реджеб дръпна един стол и се настани до мен:

— Е, какво ново-вехто?

— Както обикновено.

— Да хвърлим ли по една табла?

— Давай…

Хубавото на таблата е, че събира хората около масата. Наистина седмици наред около мен беше пусто, но си мислех, че рано или късно ще спечеля доверието им и ще започнат да се събират около мен. Но и тази вечер никой не припари. Бяхме се заиграли с Реджеб. Забелязах, че е станало късно чак когато случайно вдигнах поглед от таблата и видях, че кафенето се е поопразнило. В този миг на вратата се появи Хюсрев бей. Веднага го познах, макар да не го бях виждал от години. След определена възраст човек сякаш не се променя повече. Беше си същият, какъвто го помнех от детските си години. Дори не беше остарял. Като бях в началното училище, беше на сто години и сега, като се показа на вратата на кафенето — пак си беше на сто години. Макар че, както разбрах после на делото, бил умрял на шейсет и пет. През оная нощ ми направи впечатление само необичайно жълтеникавото му лице. Виждаше се, че от години не е виждало дневна светлина. Носеше костюм, останал кой знае от кои времена. С олюляващи се крачки се приближи към една от свободните маси.

— Тоя дъртак какви ги дири тука? — себе си ли, Реджеб ли запитах, не помня.

Реджеб седеше срещу мен, с гръб към вратата и не видя кой влиза. Обърна се едва като го попитах. Мерна Хюсрев бей и ме изгледа втренчено:

— Вярно ли не знаеш?

— Какво да знам?

— Какви ги дири тука дъртофелникът му…

— Че отде да знам?

Реджеб поклати глава:

— Чудех се дали знаеш и само се правиш на „дръж ми шапката“, или наистина нищо не знаеш?

— Кво да знам, бе?

— Щом казваш, сигурно е така — съгласи се най-сетне Реджеб.

Заряза таблата, премести стола си до мене и сниши глас:

— Погледни го хубавичко!

Втренчих се в старчока, Реджеб — също. Забелязах, че само ние двамата го гледаме. Като влезе в кафенето, всички за миг вдигнаха глави, но после всеки се направи, че е зает с нещо много важно и кой потъна в играта си, кой се върна към приказката си, кой просто се вторачи в певицата на телевизионния екран…

Хюсрев бей седна, без да поглежда към никого. Заби неподвижен поглед в някаква точка в пространството пред себе си. След минутка-две Ахмед ефенди му донесе филджана с кафето и го сложи на масата отпреде му. Значи, без още да си е поръчал, знаеше какво ще иска. Демек беше стар мющерия в кафенето. Зачудих се, че досега не го бях срещал там. Даже и не предполагах, че го посещава, особено в тези късни часове. Скоро щях да науча всички подробности от Реджеб, но сега всичко ми изглеждаше странно. Междувременно някакъв якичък младеж стана от съседната маса и се запъти към Хюсрев бей. Познавах го — беше рибарят Риза. Беше доста по-голям от мен, та колко беше „младеж“ — не знам, гонеше трийсетака. Изправи се до масата и зачака. Не знам защо, но ми се видя странно, когато за втори път забелязах, че никой друг, освен нас двамата с Реджеб не поглежда към тях. Хюсрев бей не се и помръдна, дори не отмести поглед от точката, в която се беше взрял, само леко му кимна с глава, канейки го сякаш да седне и продължи да си пие кафето, без дори да го погледне. Ризата приседна до него. Двамата нито си продумваха, нито се поглеждаха. Само си седяха. Най-сетне Хюсрев бей допи кафето, отмести филджана, извади някакви дребни от джоба си и ги хвърли на масата. И пак така само леко кимна на Ризата, без дори да го удостои с поглед. Станаха и тръгнаха — напред старият, зад него — възедричкият грубоват рибар. Вратата на кафенето се хлопна зад тях.

Не разбирах какво се случва, само смаяно гледах Реджеб:

— Какво става?

— Чакай да си тръгнат — неочаквано сниши глас той.

— Добре де, ама къде отиват тия двамата?

— Плащай, да вървим и ние.

По всичко личеше, че става нещо — и по тайнственото държане на Реджеб, и по това, че всички се смълчаха, както когато Хюсрев бей влезе, така и когато излезе от кафенето. Но не ми и минаваше през ум, че това може би е свързано с Мелек. И как би могло? Онова, което ми хрумна, бе, че дъртият е обратен и затова е повлякъл рибаря със себе си. Не бях толкова наивен, че да не ми мине подобно нещо през ум. Но защо Реджеб го приемаше толкова насериозно? Нито се захили подигравателно, нито ми смигна снизходително, нито подметна някой лаф, с който да омаловажи ставащото, нещо от сорта на „Пак успя да си хване жертва, дъртият му педал“? Бяхме минали възрастта, когато перверзността на старчока би ни впечатлила бог знае колко и се чудех какво толкова му беше интересното, че да зареже таблата по средата на играта:

— Да бяхме си довършили играта…

— Зарежи сега тая игра. Трябва да ти кажа нещо. Но не тука.

Станахме. Докато си плащахме, двамата мъже се бяха изгубили от погледа ни. Реджеб вървеше бавно, с наведена глава и само дълбоко въздъхна, когато го попитах:

— Какво ти става, бе? Що за странен вид имаш?

— Ще ти разкажа, непременно ще ти разкажа. Щом не знаеш, значи трябва да научиш…

— Какво пък чак толкова ще ми кажеш? Че дъртакът е педал, това ли?

Продължи да върви, без да вдигне глава, а на лицето му така и не се появи очакваната от мен усмивка. Само сдържано отсече:

— Не бързай! Ще ти разкажа всичко, което знам…

Тръгнахме. Между множеството вехти и нови вили, кафенета и ресторанти, в които ходеха хора от този квартал, имаше едно празно, като по чудо останало незастроено местенце. Навремето там беше една стара къща, която изгоря, но на нейното място така и не построиха нищо ново, та откак се помня, все там ходехме да се къпем в морето. Запътихме се нататък. Щом стигнахме, седнахме на камъните досами вълните. Луната не светеше и беше тъмно като в рог, водата изглеждаше съвсем черна. Само на отсрещния бряг на Босфора блещукаха пъстри светлинки… Зелени, червени, жълти…

Преди да заговори, Реджеб първом си запали цигара. Разказваше бързо, без да ме поглежда в лицето, кратко, без да се впуска в подробности.

Имало едно момиче. Не бил много сигурен, но май се казвало Мелек. Откъде го е чул — и това не си спомнял много добре. Може би оная нощ… Така или иначе, било слугинче в къщата на Хюсрев бей, а после той се оженил за него. От три години водел мъже от улицата и от кафенетата и я карал да се люби с тях. Гледал, докато се любели с жена му, и пиел. Понякога се натрясквал.

Това беше целият му разказ. Съвсем накратко. Цялата история свърши, преди да успея да се замисля дали е истина или не. Кратко и ясно.

Каква ли бе първата ми реакцията на това, което току-що бях чул? Всеки път, когато впоследствие връщах лентата назад, си спомнях как ме обхващаше дълбок и яростен гняв. Но не и в първия момент, не! Тогава не чувствах нито яд, нито бяс или гняв. Сякаш се бях вкаменил и не можех нито да помръдна, нито да кажа нещо. Каквото и да било. Бях като зашеметен. Напълно оглупял. Като че ли някой ми удари плесница. Не, много е банално това. Сякаш са те зашлевили. Но не е като обикновен шамар, а все едно най-неочаквано, ни в клин, ни в ръкав са ти извъртели плесницата и ти е дошло като гръм от ясно небе. Например питаш някой приятел на улицата „Как си“ или някой непознат как да стигнеш до някъде. Но вместо да ти отговорят „Добре, а ти как си!“ или „Тръгнете натам, завийте насам“, вземат, че ти фраснат един юмрук в лицето! Нещо подобно изпитах и аз в този миг. Преди три години Мелек беше завладяла мислите ми. В съзнанието ми се въртяха куп въпросителни за нея, на които очаквах да получа логични и приемливи отговори, но бях готов и за най-неочакваните. А след това просто я забравих. Можех да задавам само такива банални въпроси, на които отговорите се знаеха предварително, от сорта на „Как си?“. Кратката история, която най-сетне научих от Реджеб, не беше отговор, а плесница през лицето. Дошла изневиделица, без предупреждение, ненужна, неоправдана. Не знаех какво да правя.

Колко време съм мълчал — не помня. Реджеб изпуши цигарата си и запали друга. И нея почти свърши, докато най-после успях отново да проговоря:

— Всеки от махалата ли?

— Кажи-речи…

— И ти ли?

— И аз…

Метна фаса си в морето.

— Да… И аз… Веднъж…

* * *

Сега като се замисля, като че ли в първия момент най-много ме ужаси не това, което бяха сторили на Мелек, а че толкова хора са били способни да й го причинят и още толкова — да си затворят очите за всичко това. Че толкова хора са допринесли едно младо, нещастно, беззащитно момиче да стане жертва на един извратен насилник и преспокойно са наблюдавали всичко отстрани. Как е възможно това? Умът ми не го побира! Как можеш да възприемеш подобно нещо? Загубих ума и дума. Сякаш мисълта ми застина. И това е клише. Не е възможно в действителност мисълта на човека да спре. Макар аз да го преживях — наистина. Разбрах какво е да го преживееш, защото ми се случи на самия мен — именно в онзи миг. Сякаш всичко, което бях изживял, видял, почувствал, в което бях вярвал дотогава, потъна в някаква мъгла. Всичко се промени — целият свят, от край до край. Или по-скоро изчезна за миг и възникна отново. И всичко стана съвсем различно. Като при повторно раждане. Или не, като че ли се раждаш за първи път и докато се раждаш, осъзнаваш, че си се родил. Цветовете, миризмите, светлините — всичко се промени. Поклащащите се пред мен черни като катран води бяха различни. Светлините на отсрещния бряг се отразяваха във водата по съвсем друг начин. Миризмата на водораслите, долитаща откъм морето, и тя вече не беше същата като онази, която познавах от рождение. После постепенно започнах да се съвземам. Мозъкът ми, спрял допреди миг — или преди сто години, а може би преди цяла епоха, сякаш отново се включи. Реджеб пак беше до мен. Цветовете, миризмите, светлините пак станаха, каквито си бяха преди, но за мен имаха вече някакъв друг смисъл. И за първи път, след като Реджеб беше започнал да ми разказва, пред очите ми изплува чернокосото момиче в дълга бяла рокля. Застанала под магнолията, подпряла се с ръка на дървото, като че ли позира за картина. Чух един детински глас да тананика някаква песен, чиито думи не можех да различа. Със сетивата на новороден поглъщах песента, гласа й, ръката й, подпряна на дървото, а след това и момичето, което не смеех да погледна, да заговоря, да докосна, което ме накара да потръпна от една непозната ми дотогава топлина от допира на ръката ми до тялото й, докато играехме на гоненица. Изпълни ме гняв, дълбок, набъбващ вътре в мен, готов всеки миг да се излее навън. Същата ярост, която изпитвах, когато напролет другарчетата ми късаха първите маргаритки по поляните. Ярост — така безумна и така безсилна! Трябваше още в същата тази нощ, още в същия онзи миг да се втурна подире му и да го убия! Преди да видя Мелек като посърнала алена роза с повехнали листенца. Но не ми дойде на ум. Мисълта да я спася не ми беше хрумнала до мига, в който я видях на онова кресло. Струва ми се, че именно в оная нощ осъзнах и удара, който съм получил, и неговата сила. Именно тогава в мен се роди нов човек. Гневно и яростно се бунтувах не срещу мъките, които беше изживяла Мелек, а срещу това, че е било възможно да й се случат подобни неща.

* * *

— Как си могъл да го направиш?

Реджеб запали още една цигара, преди да ми отговори:

— Не знам… Сигурно е било най-вече от любопитство… А и не знаех, че е против волята на момичето. Да не би да не ходим в публичен дом? Вярвай ми, че единственото, което ме накара да се поколебая да ида или не, бе, че морукът искаше да гледа… Накрая си намерих някакво оправдание. Щях да опъна една женска, без да давам и пет стотинки, пък оня старчок да зяпа, щом му е кеф…

Млъкна. Дълго мълча, без да откъсне поглед от тъмните вълни. Аз чаках, без да си поемам дъх. Накрая вдигна глава. Погледна ме в очите. За първи път, откакто излязохме от кафенето.

— После, като я видях така — цялата намацана, полугола, като всички, които сме виждали по публичните домове, след като сме успели да заделим по някоя пара, че да влезем там… Но не беше точно такава. Защо не беше като ония, какво й беше по-различното не знам, но не беше такава… Дали защото беше като някаква кукла и правеше само това, което дъртакът и каже… не знам. И го правеше точно както и наредеше, все едно че е машина или някакъв робот… А погледът й бе толкова странен… Дотогава не бях поглеждал никоя от тях в очите. В този миг изпитах срам, че съм мъж, не, по-право, че съм човек… Оттогава не стъпвам в публичен дом. Даже да ми се пръсне чаталът…

За пръв път се засмя. Или поне се опита…

Не, не ми беше хрумнало веднага да спасявам Мелек. Нито, че трябва да бъде спасена… Гневът или по-скоро изумлението ми, както сега наричам това свое чувство, макар все още да не мога да открия най-точната дума за него, се беше превърнало в някакъв безсилен бунт. Срещу това, че къщата, в която съм израсъл, се е превърнала в публичен дом, а ослепително красивото момиче от най-скритите ми детински блянове — в проститутка. Да, наистина се чувствах безпомощен. Какво бих могъл да направя? Какво би могло да се направи? Първото, което ми хрумна, е да пресрещна Риза Рибаря и я̀ката да го ступам. Сигурно защото по нашата си традиция, за да изчистиш опетнената чест, непременно трябва да набиеш някого или пък на всяка цена да си изкараш гнева на другите. Не се и замислих дори, че Ризата беше много по-голям и по-як от мен и че най-вероятно не аз, а той щеше да ме направи на пестил. След като се разделихме с Реджеб, се прибрах в къщата и задебнах Ризата от най-тъмното кътче на градината. През нито един от провесените и прогнили кепенци не се процеждаше и лъч светлинка. Опитвах се да си представя какво ставаше в къщата, но не успях. Нямах никакъв опит в тези неща. Не бях ходил и в публичен дом като Реджеб. Не се бях доближавал до никое момиче, ако не броим един-два танца и няколкото нескопосани целувки през лятото, когато бяхме във франция. Така че нямаше как да имам и най-малката реална представа за случващото се в къщата. Гледайки тъмния силует на къщата, като сянката на някакъв великан, не можех да си представя дори част от онези сцени, които бях виждал преди по списанията с голотиите. Защото не можех да си представя Мелек по друг начин, освен като лилия, облечена в бяло, както когато я видях преди няколко лета… Колкото повече пред очите ми изплуваше образът й, както беше облегнала ръката си на магнолията, толкова по-неумолимо времето ме връщаше назад. И толкова по-отчетливо разбирах безсмислието да причаквам Ризата в тъмното. Каква ще е ползата, ако го пребия? Или, да кажем, го убия? Той не беше единственият виновник, по-скоро не той беше истинският виновник… Истинската причина да го причаквам всъщност не беше, за да го набия, а за да повярвам напълно на разказа на Реджеб. Макар че дълбоко в себе си не исках да вярвам. И все пак го причаквах. Видях го да излиза от къщата, подсвирквайки си тихичко. И тогава заплаках — за първи път от детските си години. Не любовта към Мелек ме караше да плача, не. Сигурен съм. Минаха години, откакто я видях за последно. Бях я забравил може би. Не плачех за отново оживялата пред очите ми бяла лилия, не. Всъщност не знам защо се разплаках. До днес така и не разбрах.

Заспах, дали изтощен от плача, дали от стоварилата се върху ми умора от всичко, което бях научил. Когато след дългата нощ, изпълнена с кошмари, присвиващи сърцето ми и каращи ме да мечтая за смъртта, се събудих още по-съсипан в тревожния сумрак на утрото, пред очите ми отново изплува бялата лилия. Защо не магнолия, а лилия? Не знам. Споменът ми свързваше Мелек с образа на магнолията, а в сърцето си я виждах като лилия. Може би защото магнолиите не се поклащат — цветовете им белеят по високите клони, а след това окапват и почерняват долу на земята. Докато Мелек, когато се разхождаше из градината, мислейки, че е сама, се поклащаше така изящно, че и до ден-днешен не мога да забравя тази нейна походка, останала дълбоко скрита някъде в детските ми спомени. Само лилиите се поклащат толкова тъжно на вятъра. Също като движенията на Мелек, за които не можех да намеря думи, пък и не се и опитвах. Докато не започнах да я възприемам като някакво диворасло цвете, като някаква странна смесица от светлина и мрак, още преди в съзнанието ми натрапчиво да се запечата образът на розата (защото така я наричаше морукът — „розата ми, розата ми“) и да започна и аз да я оприличавам на всички видове рози…

* * *

— Облегни се назад. Сложи единия си крак върху облегалката на фотьойла. C’est ca!

Беше като цвете. Не лилия, а някакво цвете, което не бях виждал до този ден и чието име не знаех. Съвсем различно от всички останали. Диво цвете, изтъкано от тъмнина. Тогава ли се разтреперих? В мига, в който я видях срещу себе си съвършено гола в черния копринен халат? Или още преди това — когато се приближих до дъртака в кафенето? А може би от самото начало — от момента, в който реших да видя истината със собствените си очи? Оттогава ли започнах да треперя?

Да, това е истината — реших сам, със собствените си очи да видя всичко. Най-вече беше това. Може би бе най-важното решение, което бях взел. Или пък единственото! Ако не бях видял Мелек в това положение, ако не бях преживял самият аз онова, което тя беше принудена да изживява с другите — сигурно нямаше да го убия. Но след това нямаше как да не го убия! Просто беше невъзможно!

Никак не бе трудно да го осъществя. Когато след няколко дни дъртакът се довлече в кафенето, аз се изтъпаних пред него, под погледите на толкова хора, с разтуптяно сърце, но без да треперя. (Значи не тогава, а по-късно съм започнал да треперя?) Не ме позна. И не би могъл. Почти не беше ме виждал, а и като дете не ме и поглеждаше. Нямаше как да знае, че тоя дългуч, дето е щръкнал пред него, е синът на неговата слугиня Емсал. Кимна ми с глава да седна, както на Ризата, както сигурно и на мнозина преди туй… Допи си кафето… И тежко се надигна, също както го правеше и преди. Не ме беше огледал внимателно, сигурно не беше и забелязал, че съм новодошъл тук. Вървях на няколко крачки подире му. Не му правеше впечатление, не се и притесняваше — ни най-малко дори. Защо ли не се страхуваше, че могат да го убият? Защо на такива като него не им минава и през ум, че някой ден ще ги убият? Какво ги кара толкова силно да си вярват, че са вечни и че винаги ще държат другите в подчинение? И не само това, ами да накарат и всички останали да повярват? Всъщност в онзи миг и на мен все още не ми беше хрумнало да го убия.

По едно време, докато дъртакът отваряше огромната порта на къщата със старите железни ключове, ме обхвана някаква паника. Ами ако срещна майка ми или баща ми? Макар че те сигурно отдавна са свикнали да не му се мяркат пред очите нощем. Струваше ми се, че стъпките ни върху чакъла отекваха така силно в безмълвието на нощта, че сякаш щяха да разбудят целия свят… Някъде отдалече долиташе песента на славеите.

Влязохме във вилата. В тъмното преминахме през големия входен вестибюл, който не бях виждал от години. Не знам как съумях да не се блъсна в мраморната маса по средата. Щом стигнахме до стълбите, морукът запали някаква мъждукаща светлинка. Много слаба. Тътрузейки крака, се заизкачва нагоре по стъпалата. Следвах го. В детските ми години те бяха покрити с някаква розова постелка, в чиято пухкава мекота умирах да заравям пръстите си. Винаги съм се чудел как се запазваше толкова чиста. Сега обаче приличаше на извехтяла бозава дрипа и загрозяваше до немай-къде внушителното стълбище на главния вход, както ми беше разказвала майка ми — миниатюрно копие на онова в двореца Долмабахче. Но сега бе заприличало на скърцащото стълбище в общежитието ми, когато бях в пети клас. Боята по перилата му също се бе олющила. На всяка стъпка простенваше с различен глас, докато двамата се изкачвахме — той отпред, аз подире му.

Отново, но този път съвсем отблизо, докато вървях зад него, забелязах колко измършавял и съсухрен е старчокът. Да го духнеш — ще падне. Да го фраснеш веднъж-дваж — и ще се натроши, все едно е стъклен. Умът ми не го побираше: как в такова безпомощно слабо и безсилно тяло можеше да се побере и да се запази толкова дълго това извратено насилие, този болен мозък, това зло, за което ми беше разказал Реджеб, за което знаеха всички от махалата и на което само след малко щях да стана свидетел и аз? Да просъществува напук на всичко нормално, извън всяка логика една такава немощ или не, една такава тъмна сила?… Как успяваше да се задържи на краката си, без да се срути? Също като тази прогнила отвсякъде къща? Как бе възможно този изкуфял старец с крехки чупливи кости, с прогнила плът да властва над хората както си иска? Да накара цял квартал да си мълчи… Още откакто го познавах, береше душа, ама тази нищо и никаква душичка все не го напускаше… Противно на всички природни закони, които бях изучил. А може би грешах? Може би имаше нещо, което го свързваше толкова здраво с живота, някаква сила, която му помагаше да превърне немощта си в насилие? Може би традицията, натрупана през годините, им даваше силата на всички тези бивши величия да вярват, че прогнилите им и изгубили целия си блясък и красота стари кьошкове няма да се срутят върху главите им? И затова смятаха тиранията си за нещо съвсем нормално… Вековният им навик да се прекланят пред по-силните и да принуждават по-слабите да се превиват пред тях. Вековната традиция, от която не можеха да се избавят толкова лесно. Но ще дойде ден — и непременно ще се сринат. И кьошковете им, и дъртаците им, заедно с изродения строй, на който самите те са символи!

Можех да го убия още тогава, докато се изкачвахме по стълбите, морука. Но както казах, тогава още нямах намерение да го правя. Както не съм и мислел да пиша всичко това. В онзи момент си мислех единствено за Мелек — какво щях да видя, какво щях да чуя. С разтуптяно сърце, но без да треперя — не, тогава още не бях започнал да треперя.

Влязох подир стареца в големия салон, целият в кристални огледала, и сякаш отново се върнах в страната на детските си мечтания… От тавана висеше същият разкошен полилей, осветявайки ярко всичко наоколо. Огледалата със златните рамки бяха същите, същите си бяха и украсените със седеф фотьойли… Отначало не видях Мелек — дали защото бях заслепен от блясъка на светлината след полумрака на стълбището, дали защото очите ми трудно привикваха с великолепието на стаята. Чак след това я съзрях. Беше седнала на пода пред камината почти до огъня, май по турски. Къдравите й черни коси, които по-рано ми се струваха прави, сега се виеха върху гърба й като развята на вятъра лъвска грива. Дори не се обърна да ни погледне, като влязохме. Не помръдна, докато дъртият не й заговори. Не виждах лицето й. Ненадейно ме обхвана любопитство и се запитах кой ли е запалил камината? Хюсрев бей не би се занимавал с такива неща. Дали Мелек я беше запалила? Или майка ми? Нали все разправяше, че тя върти цялата домакинска работа… Дали в задълженията й влизаше да подготвя любовните нощи на дъртака?

— Какво седиш още? Ставай! Не ни ли чу, че сме дошли?

Мелек се изправи, обърна се бавно и тръгна към нас. И в този миг сякаш цялата стая светна, засия още по-ярко. Не разбрах веднага защо. Не беше от блясъка на очите й. Защото вървеше с наведена глава и все още не можех да й видя лицето. Беше облечена в някакъв тъмен копринен пеньоар. Или пък беше кимоно? Меката материя падаше от раменете върху ръцете й, а от ръцете се спускаше чак до пода. Отпред беше съвсем отворена. Виждаха се онези части от тялото й, които не би трябвало да се виждат. Сега разбрах, че именно то — млечнобялото й тяло, сияеше насред стаята! Някакви тъмни като сенки петна падаха върху тази странна, сякаш никога невидяла слънцето белота… Почувствах как цялото ми тяло се вкамени. За пръв път виждах пред себе си гола жена! Видението от моето детство, моят детски блян — Мелек! В този миг ли се разтреперих? Не, по-скоро се бях вкаменил. Ако не се беше разнесъл гласът на Хюсрев бей, нямаше да мога да помръдна и частичка от тялото си, не можех дори да мигна, абсолютно съм сигурен в това!

— Не стой така като статуя! Отметни глава назад! Хайде, засмей се, де!

Главата й се отметна като на някаква механична играчка… Кукла с ярко начервени устни и раздалечени зъби… Лицето й застина в някакво странно напрежение едновременно със звуците, които издаваше — нещо средно между ръмжене и смях… Вълнистите коси се разляха върху гърба й… Нищо друго не си спомням от онзи необичаен смут, който тя създаде в душата ми само с едно леко движение.

— Седни на фотьойла… Гледай, момко! Как ти се струва? Друга такава сигурно не си и виждал! Elle est belle, n’est-ce pas? Elle s’appelle Josette…[2]

— Elsapel Jozet — прозвуча изведнъж същият детински глас, който пееше онази тъжна песен.

— Не се казваш така, глупачке! Кой ти е казал да говориш? Колко години те уча и все не се научаваш! Ти седни и се разположи на фотьойла. Вдигни единия си крак върху облегалката. C’est ca!

Спомням си и още нещо — едно цвете! Несравнимо с никое друго! Черно и диво. В този миг се разтреперих, да, точно в този миг! Когато не можах да откъсна поглед от онова черно петно върху бялото й тяло…

— Приближи се, младежо! Не се стеснявай, приближи се! Погледни я, c’est ?a une rose… Une rose…[3] Тя е една роза!

Роза ли се наричаше това цвете? Черна роза. Като нощта.

Спомням си как коленичих пред Мелек. И нищо друго, никакъв друг спомен не ми е останал от онази нощ. Толкова е странно! Странно ли? А може би не! Не помня как се любихме, само една непоносима болка помня. Накрая сякаш пропадах в някакъв бездънен тъмен кладенец, удряйки глава в стените му при падането… Любихме се… Любене ли беше това? Беше нещо толкова безумно, че го забравих така, както лудите забравят преживените кризи… Не мога да си спомня нощите ни след тази — нито всичките заедно, нито всяка една поотделно. Останали са ми само някакви образи, само някакви усещания. Цветове, миризми, гласове… Аленочервените й изрисувани устни… Понякога пръстите ми си спомнят напрегнатата мекота от вътрешната страна на бедрата й…

Не познавах друга жена, освен Мелек. Какво ли правят, ако до тях няма някой като Хюсрев бей, който всеки миг внимателно да наблюдава всяко тяхно движение и непрекъснато да дава наставления? Дали ще знаят как да сложат краката си върху раменете на мъжа и да изпънат тялото си? Да хванат гърдите си с ръце и сами да му ги подадат? Ако някой старчок не им каже „хайде“, дали ще започнат да стенат и да се извиват? Ако някой дядка не им нареди „готово, а сега викай“, дали ще издават онези накъсани викове, които сякаш отекват в тялото на човека и го пронизват целия?

Не знам. И никога не ще науча. През мен винаги ще преминава една болка, която се опитвам да отстраня и която непрестанно ще се опитвам да отделя от желанието си да освободя Мелек. Дори не знам защо едното трябва да бъде отделено от другото. Може би защото не са ни учили правилно. Може би защото ние сме разбирали уроците погрешно. Или не сме ги доразбрали. Наистина ли са били неизбежни всички невъобразими беди, които ни се случиха? Според законите, които не знаем и които все още не сме научили? Неизбежно е стореното вече, извършеното поради една или друга причина. Неизбежно е случилото се, което вече дори мислено не можеш да върнеш назад, да промениш. Невъзможното е, което не се е случило, което не си направил или за което си бленувал отдавна, но не си могъл да направиш. И дори да си го премислял много пъти, подсъзнателно си разбирал, че е неосъществимо… Макар че онова, което направих с Мелек онази нощ и през следващите нощи, денем в градината и в сънищата ми през останалите нощи, беше колкото неизбежно, толкова и немислимо…

Но не и убийството, което извърших. Нямаше нищо необяснимо в желанието ми да унищожа най-близкия до мене символ на онзи обществен ред, който, кажи-речи, от малък бях тръгнал да руша. Само то беше неизбежно и непредотвратимо. По никакъв начин. Също като желанието ми да спася Мелек… Всъщност в мен първо се появи мисълта за спасението й и чак след това, когато видях, че няма друг начин да я спася — решението да го убия… Да, но след като не успях да спася Мелек? Едно неизбежно възникнало желание, което не само не се осъществи, а се превърна в своята противоположност… Как да обясня това?

Така убийството ще остане единственото нещо, с което ще ме споменават. Единствената истина за мен, единственото истинско нещо в мен. Само това ли ще остане след мен?

Един ден, след последвалите онази нощ безброй объркани нощи и не по-малко мъчителни дни, когато дните и нощите се превърнаха в седмици, седмиците — в месеци, в такъв един ден, както се разхождах из градината, внезапно реших да убия стария.

Да убиеш човек…

Да вземеш твърдо решение да го направиш…

И преди това ми беше минавало през ум да го убия, но някак си бегло, светкавично, без тази мисъл да остави следа, без да се загнезди трайно в съзнанието ми. Може би бях решил да го убия още в онази нощ, когато видях Мелек на фотьойла, с разтворения отпред пеньоар, с нацапаните в кървавочервено устни, но тогава не го бях осъзнал още. Дълго се опитвах да убедя Мелек да избяга с мен, да зареже дъртия, без да се страхува от него… Но като не успях — какво друго ми оставаше…

Реших го твърдо и окончателно в един есенен ден, в който вятърът брулеше всичко наоколо. В един късен следобед или по-точно, надвечер… От сутринта бродех из градината и очаквах Мелек да излезе навън. Но тя не дойде. Разхождах се измежду подивелите изоставени цветя, подритвайки камъчета по пътечките, взирах се в глухите, покрити с кепенци прозорци на вилата, както обикновено правех като дете. Все още най-лесно се сприятелявах с цветята. В края на лятото и с приближаването на есента цветята бяха избуяли неудържимо и човек не би могъл да обхване с поглед пъстрия им водопад. В този ден вятърът сякаш беше полудял и бурно клатеше разноцветните им главички. Пастелната красота на есенните цветя, пепелно розовите им тонове разпръскваха някакво необяснимо чувство на страх. Макар да лудуваха, сияеха с блясъка на недокосната девица и изглеждаха някак си неприкосновени. Не би посмял да ги откъснеш. И все пак от багрите на есенните цветя преливаше такава жизнерадостна възбуда, като хубостта на млада вдовица, непреминала, жива, прокълната хубост. И ти се струва, че ще умреш, ако не откъснеш тези поклащащи се жълти и лилави кълбета светлина, чиито аромати вятърът е разнесъл надалеч, които стоят пред тебе и те подлудяват със смеха си. Не знам на кой сезон цветята ми бяха най-любими. Защото обичам всички цветя. Защото всички те са красиви. От най-миловидното до най-хищното… Някъде по света растели цветя, които можели да изядат дори човек. Сигурен съм, че и те са толкова прекрасни, че без да мислиш и без да съжаляваш за себе си, може да се оставиш да те погълнат хищните листа на едно човекоядно растение. Защото цветята са здраво вкоренени в живота. Жизнени и трайни. Дори да ги оставиш без грижи, те въпреки всичко ще разцъфтят също така, както и миналата година. С много малко грижа можеш да съживиш и най-изсъхналото цвете, което си смятал за загинало. Да възвърнеш предишната му сила и хубост. Щом веднъж се е вкоренило, всяко цвете може да бъде съживено, да бъде спасено.

Как да спасиш обаче едно вече откъснато и вехнещо във вазата цвете? Като Мелек, прекрасната и искряща някога в белотата си лилия. Може би някъде дълбоко в себе си чувствах, че тя вече се е превърнала в едно такова цвете — повехнала във вазата тъмночервена роза с посърнали листенца… Откъсната още съвсем невинна, недокосната, уханна, отразяваща се във всяка трептяща капчица утринна роса, и след това забравена на прозореца пред погледите на всеки минувач, вдъхващ безмилостно аромата й, оставена самотно да увехне. С отдавна клюмнал цвят. И се питаш защо ли още не са я изхвърлили на бунището…

Можех ли да спася Мелек? Казах си, че трябва да я спася, на всяка цена. Дали това не беше само един неосъществим и нереален блян? Мечтата на едно момче, израсло сред цветните градини, разцъфнали под грижата на баща му? Не, не мислех така. Смятах, че мога да разтроша с пръстите си изсъхналите й листенца и да открия запазилите се помежду им живи семена, които отново да засея в пръстта. Но първо трябваше да унищожа онзи, който я беше откъснал, смачкал и забравил на прозореца, жестоко наранил, отровил жизнените й сокове. Само така можех да я спася.

Твърдо бях решил да убия Хюсрев бей. От майка си знаех къде държи пистолета. Застрелях го право в гърдите. В една мрачна и дъждовна нощ. Нарочно исках Мелек да гледа как го заравям в мократа и кална тъмнина. Исках с цялото си същество да усети своето освобождение, докато стоеше измокрена до кости, с прилепнали по тялото дрехи и провиснали по гърба й коси и ме гледаше с огромните си очи как забивам лопатата в пръстта, за да го заровя. Но това не се случи. Само стоеше и цялата трепереше до мене. После се разболя. Вдигна температура. Дни наред лежеше и бълнуваше за някакви дяволи и за стария си дядо. Бореше се непрестанно с някакви непознати чудовища и не знаеше, че седя и чакам да дойде на себе си.

Докато не дойдоха другите и не намериха гроба в корените на магнолията. И не ни отведоха и двамата.

Сега вече знам — никога не е вярвала, че ще мога да я спася, сигурно не е вярвала и в искреността на намерението ми. Може би именно това нейно неверие ме кара да се връщам непрестанно към този мъчителен въпрос. Не по-малко от болката, че не успях да я освободя. Но дали желанието ми да я спася не е било само лъжа, в която самият аз се мъчех да повярвам? Откакто съм затворен тук, тази нетърпима болка ме пронизва все по-често и все по-често и ме кара да се съмнявам все повече и повече в това. Дали единствено желанието ми да я имам само за себе си, да я отведа нанякъде и да я скрия там, където никой друг никога не би могъл да я достигне, не ме е накарало да повярвам, че трябва да го убия? Или само исках да сторя добро? Бунтувах се дори срещу самото понятие за добро, но дали този идеал за добро, който бях приел, или чувствата ми ме подтикнаха към убийството? Не. Не, не… Тази мисъл ще ме подлуди! Направих го, за да я спася… Не защото я обичам… Със сигурност не е затова. Даже и сега не зная дали я обичам или не. Защо тогава сърцето ми се свива и очите ми се пълнят със сълзи само като си представя, че никога повече няма да я видя? Само заради болката от ужасния провал, от убийствения смъртоносен неуспех ли? Или от чувствата, които изпитвам към нея? Обичал ли съм я? По-рано тя нямаше значение за мен. Сякаш изобщо не съществуваше. После беше като някакъв чужд човек, когото трябваше да опозная и да разбера. Да свикна с нейната странност. Но беше различна от всички обичайни неща, с които бях свикнал. Или по-скоро, с които не бях свикнал. Едва по-късно стана нещо реално, нещо истинско. Тя бе олицетворение на всичко онова, за което бях чел в книжките — материална, потисната, експлоатирана и трябваше да бъде освободена… Но в същото време красива, предизвикваща сладка болка в слабините ми… Когато й казвах „Обичам те!“, всъщност обичах тези понятия. Когато я питах „Обичаш ли ме?“ и очаквах да ми каже „Да!“, в действителност желаех да „материализирам“ тези понятия… Един младеж с толкова объркани мисли в главата си, опитващ се да примири романтизма си с материализма… Може би приличах на повечето си връстници, които се бяха замесили в подобни неща, кой знае… Все още се опитвах да отделя едното от другото през онова лято, когато Мелек навлезе в живота ми…

А тя имаше два различни живота — единия под магнолията и другия, върху дивана с червената кадифена покривка. Това не беше онази Мелек, цялата в бяло, а някаква друга — в черни дантели и с разтворени крака. Изпълняваща всичко, което Хюсрев бей й кажеше, смееща се безсрамно и предизвикателно, притваряйки очи. Без да се замисли, без дори да чувства необходимост да мисли. Кой знае откога привикнала с мисълта, че е обречена да живее в самота, че е осъдена на това… Защо бях решил, че тя има нужда от мен? Че очаква от мен да я спася? Не, Мелек не би могла да мисли нито за освобождението си, нито, както твърдяха по време на процеса, би ме използвала, за да се спаси. Едва сега като че ли започвам да го разбирам. Тя не би могла да замисли убийство или да накара някого да убие. Защото не можеше да мисли. Защото беше дресирана да не се съпротивлява срещу насилието. Не знаеше, че може да се разбунтува срещу него, просто беше възприела гнета и тиранията като нещо нормално в живота. Мъжкото насилие за нея беше нормално, защото този ред беше построен от тях и за тях — за мъжете. Защото те бяха силните. Винаги начело. Винаги господари на всичко. И аз бях един от тях. Може би по-млад и по-неопитен, но все пак — мъж. Как би могла да ми се довери? Още повече че връзката й с мен не се различаваше по нищо от връзките й с останалите мъже. Бях същият като тях, с изключение на онази единствена игра на гоненица в градината с нея. Някой, който имаше надмощие в една сексуална връзка, която й беше наложена насила и която тя не желаеше… Всичко това го разбрах много по-късно, при това точно наобратното. Бях си повярвал, че се страхува, когато я питах „Обичаш ли ме?“, а тя ми отговаряше само с един уплашен и объркан поглед. Помислих си, че се страхува да ми каже, че ме обича, даже нещо повече — че се страхува да ме обича. Сетне реших, че съм направил ново и велико откритие несвободният човек не може да обича, и сметнах, че като освободя Мелек от кошмарното робство на Хюсрев бей, ще мога да й даря и способността да обича. Повярвах си, че ще може истински да заживее отново само ако аз я освободя.

Но сега я очаква бесилка точно защото аз тръгнах да я освобождавам.

Колко погрешно, колко неправилно беше всичко, което направих! Всичко, което направихме…

Мелек ще умре…

Дали след всичко случило се наистина разбрах коя е тя? Или и досега не знам със сигурност?

Тук ще прекарам много дълги години.

Ще го разбера ли някой ден?

Декември 1977 — април 1978

Истанбул

[1] Башлък — сума, която се плаща на родителите на булката от рода на младоженеца. — Б.пр.

Башлък — традиция, която не се споменава в исляма. Подобна на „мехир“ — подарък, който се дава на булката от младоженеца. Подаръкът най-често е в пари. — Б.ел.кор. ↑

[2] Хубава е, нали? Казва се Жозет… — Б.пр. ↑

[3] Ето това е роза… Роза… — Б.пр. ↑

Защитата на Пънар Кюр

До уважаемото следствие на Второинстанционен наказателен съд в Истанбул

Бях едва двадесет и една годишна, когато за пръв път чух историята и видях снимката на обесената жена, която по-късно щеше да стане тема на романа ми „Жена за обесване“. Този трагичен разказ, роден от самата действителност, ме разтърси дълбоко и остави трайна следа в съзнанието ми. Много дълго тревожеше и чоплеше ума ми, докато две години и половина работих усилено върху сюжета. Но щяха да ми трябват още много по толкова, за да се оформи в роман. Така че „Жена за обесване“ е рожба на петнайсетгодишен труд.

За първи път романът бе публикуван през 1979 г. от издателство „Билги“, след което последваха още няколко издания: през 1983 г. бе публикуван от издателство „Йазко“, последвано от „Джан Йайънларъ“ през 1984 г. През 1986 г. стана тема на филма на Башар Сабунджу, сниман за „Узман филм“, който през април 1987 г. с решение на Държавния съвет бе пуснат по екраните. Този филм, представял турското кино по фестивалите и многократно прожектиран в чужбина, все още е в списъците на видеоклубовете.

От 1979 г. насам стотици хиляди читатели са прочели книгата, а милиони зрители са го гледали в киносалоните или на видео. Толкова години, сред толкова много хора, не се появи никой, който да твърди, че творбата е порнографска, че е подбудила сексуалните желания или че е засегнала чувството за благоприличие (с изключение на десетина човека от Съвета на експертите и деветимата членове на Съвета за кино цензура, както и уважаемия прокурор). Защото нито романът като цяло, нито пък която и да било отделно взета негова част не са били създадени като порнография, а и в тях няма подобно нещо, напротив, той бе написан със съвсем различни цел и намерения. Значи или стотиците хиляди читатели на този роман, за който уважаемият прокурор твърди, че е написан „с цел да провокира сексуално желание“, не са разбрали това, което са прочели, или пък уважаемият прокурор е написал обвинението си, без да сметне за необходимо да прочете книгата. Нещо повече, с разказа си за това как една нещастна, беззащитна, изпаднала в безизходица жена е изолирана от действителността и е затворена в болния и ужасен свят на един сексуален маниак, как е мачкана, използвана, измъчвана, насилвана, тероризирана и в крайна сметка превърната в безгласно и безропотно създание, в някакъв предмет за неговите извратени забавления, „Жена за обесване“ е протест именно срещу всички подобни явления. Това е и разказ за драмата на един младеж, опитал се да спаси жената от нечовешкото положение, в което е поставена, и за трагичния неуспех на тези негови усилия. Както споменах и преди това, романът, който е написан по действителен случай, бърка в една стара и все още незатворена рана на нашето общество и е един от най-тъжните и трагични разкази в турската литература. И написването му е водено единствено от морални подбуди, противно на всички твърдения в прокурорското обвинение. Все още традицията да се купуват и продават жени съществува в някои части на страната ни и този проблем би трябвало да стане тема не на едно, а на още много други литературни произведения.

Две от общо трите части на романа са написани с техниката, известна в литературата като поток на съзнанието. Тя е много трудоемка, изисква неимоверно голямо внимание и познания от гледна точка на детайлите и подреждането им. Така че бързо преминаващите през съзнанието на човека мисли, чувства, спомени, представи и предизвиканите от тях други мисли, чувства, спомени и представи трябва да бъдат смислово оформени без никакво разкъсване. Пунктуацията или изцяло липсва, или използването й съзнателно е сведено до минимум заради преследваната от автора цел. Ако от един такъв текст се извади една-едничка дума дори, да не говорим за абзаци, изречения и страници, потокът на мислите се прекъсва и убедителността на текста се губи. Преди да започна да пиша тази книга, направих обширно езиково изследване кои думи, как и в какъв смисъл се използват в района, от който е дошла Мелек. Кои думи в речника й са останали от детската й възраст на село, където е живяла до шестгодишната си възраст, кои е научила до дванайсетата си година в жилището, където е била прислужница, кои е заела от османския в конака на старицата, където са я довели да прислужва, кои думи е попила от истанбулския говор на старшата прислужница и кои — от френския на Хюсрев бей. Месеци наред работих усърдно, за да установя това. Така че всяка думичка в този роман е написана след дълго премисляне и нито една от тях няма за цел да подбужда сексуални желания. Всъщност би трябвало сериозно да се усъмним в психичното здраве на някого, чиито плътски желания биха се разпалили, докато чете за страшните болки, мъки и невъобразими унижения, изтърпени от Мелек.

Третата част на „Жена за обесване“ не предава разказа като поток на съзнанието, а е текст, написан от Ялчън, който иска да бъде неин спасител. Всички събития, страхове, душевни кризи, за които се разказва тук, от една страна, разкриват причините за извършване на престъплението, а от друга — хвърлят светлина върху личностите на Ялчън, Хюсрев бей, старшата прислужница Емсал, Хюсмен ефенди и не на последно място — как околните, обществената среда възприема случващото се във вилата. Тази част от книгата е особено важна от гледна точка на цялостното възприемане на романа, на пълноценното разбиране на предходните му части и на открояването на една от залегналите в романа централни теми, сред които са и динамиката, сблъсъкът и проблематиката на триъгълника потисник — потискан — спасител. Именно в тези четири страници, които са в основата на прокурорското обвинение, е и ключовото обяснение защо Ялчън така и не успява да я спаси. В сравнение с останалите части на романа тази е написана доста по-емоционално, съобразно възрастта и характера на пишещия (17-годишен, идеалист, чувствителен младеж). При все това и тук нито една дума не е пропусната, нито пък е излишна.

Признавам, че в романа ми има някои разтърсващи, шокиращи и разстройващи сцени. Но не е ли това и една от главните задачи на изкуството и на литературата — да разтърси читателя, да го разбуди, да наруши спокойствието му, така че да му даде възможност да възприеме и разбере неща, които до този момент е подминавал без внимание и на които не е отдавал достатъчно значение. Не е ли това същото, което са правили и великите творци, чиито имена векове наред споменаваме? През V в. пр.н.е. философът Аристотел написва своята „Ars Poetica“ („Поетика“) с цел да утвърди канона на трагедията. Изтъквайки, че всичко онова, което в реалния живот би предизвикало отвращение, придобива съвсем различен смисъл в една завършена творба, той пише, че „трагедията има за задача да пречисти духа от страстите, като породи чувство за страх и състрадание“. („Поетика“, издателска къща „Ремзи Китабеви“, превод на турски език — проф. Исмаил Туналъ, стр. 16 и 22.)

Не мисля и не мога да си представя, че има човек, който не би съчувствал на Мелек и Ялчън след прочита на „Жена за обесване“. Да се възприема безмилостното превръщане на Мелек в жертва, да се говори, че романът е написан „с цел да се разпалват сексуални желания“ е също толкова немислимо, колкото и да се твърди, че описанието на ужаса по фронтовете, жестокостта, безсмислената смърт и безсмисленото отнемане на човешки живот в един, да речем, антивоенен роман е „подстрекателство към разпалване на война“.

Всеизвестно е, че четенето развива способността на човека да фантазира, да мисли и да взема самостоятелни решения. Вярно е и друго — че общество, в което хората са с бедно въображение, със слаборазвита мисловна дейност и неспособност за вземане на решения, не би могло да се развива, да върви към прогрес, то е като стадо овце, което лесно се води. А най-добрият начин да се премахне свободата на мислене в едно общество, дори и само като понятие, е да се възпита поколение, неспособно да мисли. Именно в тази насока е и водената напоследък културна политика в нашата страна — да се намали броят на четящите и независимо мислещите хора и ако е възможно, те да бъдат постепенно унищожени. И един от методите на тази политика, целяща да превърне обществото ми в стадо овце, което е загрижено единствено и само за стомаха си, е да се създаде враждебно отношение към книгите и да се всели страх от четенето, както и да се обезкуражат писателят, творецът и читателят. Докато на пазара преспокойно се продават преводни книги като „Жената на свещеника“, „Ненаситната девственица“, „Откачените колежани“ и др., които наистина са написани е цел да се разпалят сексуалните желания, искането да се унищожат едновременно и двата ми най-значими романа, чиито послания са съвършено различни, а литературната им стойност е призната в страната и чужбина, ясно показва, че истинският мотив е изцяло политически. Бих могла да посоча себе си като пример за една от жертвите на водената политика, зад която се крие този убийствен манталитет и начин на мислене, но крайната цел, истинската мишена така или иначе е турският народ.

Но дори днес да бъда пожертвана и да изглежда, че тази политика е успяла — това няма да е задълго. Историята познава и други подобни опити, но те никога не са се увенчавали с успех. Онези, които са понечили да го сторят, са останали в историята като срам за човечеството. В днешния цивилизован свят унищожаването на книги е равносилно на убийство, ако не и повече. Ако в миналото на Запад са били забранявани някои книги, това винаги е било временно и преходно явление. А след време същите тези книги са били обявявани за шедьоври. От Средновековието досега на Запад не е имало случай да се унищожават книги, освен по времето на нацистка Германия. Много отдавна нацисткият режим, който палеше книгите, се е сринал и е прокълнат, но те са живи, те са част от златните страници в историята на литературата. Защото творбите на изкуството, мисълта и литературата са най-трайните творения на човечеството.

Искам Вашият съд да произнесе оправдателна присъда за мен и да отмени забраната върху романа ми „Жена за обесване“.

Х. Пънар Кюр

11 февруари 1988 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.